Sisar Rosa,

By

Wilkie Collins

www.freeclassicebooks.com

SISAR ROSA

Seitsemässä luvussa kertonut

Charles Dickens

Suomennos Englannin kielestä.

Helsingissä,

Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kirjapainossa,

1879.

ENSIMMÄINEN LUKU.

"Hyvin, herra Guillaume; mitä uutta muutoin tänä iltana?"

"Ei mitään, tietääkseni, herra Justin, paitsi tuo neiti Rosan huomenna

tapahtuva naiminen".

"Hyvin kiitollinen, kunnioitettava vanha ystäväni, niin hauskasta ja

odottamattomasta vastauksesta minun kysymykseeni. Siihen katsoen että

minä olen herra Danville'n palvelija, hänen, joka näyttelee tuota

tärkeätä sulhasen osaa siinä pikku hääkomediassa, jota tarkoitatte,

luulen voivani vakuuttaa teille, ilman loukkaamatta, että uutisenne on,

mikäli se minuun koskee, mitä vanhinta laatua. Ottakaa nuuskaa

hyppysellinen, herra Guillaume, ja suokaa minulle anteeksi, jos

ilmoitan teille kysymykseni tarkoittaneen yleisiä uutisia, eikä niiden

kahden perheen yksityisiä asioita, joiden taloudellisia etuja meidän on

kunnia edistää".

"Minä en ymmärrä mitä tarkoitatte semmoisella puheenparrella kuin

'edistää taloudellisia etuja', herra Austin. Minä olen palvelijana

herra Louis Trudaine'lla, joka asuu tässä sisarensa, neiti Rosan,

kanssa. Te olette palvelijana herra Danville'lla, jonka oiva äiti on

saanut aikaan naimisliiton hänen ja nuoren emäntäni välillä. Koska

molemmat olemme palvelijoita, ovat hauskimmat uutiset, mitkä meitä voi

viehättää, ne, jotka koskevat isäntiemme onnea. Minulla ei ole mitään

tekemistä yleisten asiain kanssa; ja ollen vanhan opin miehiä, pidän

minä omien asioiden hoitamista pää-asiana elämässä. Jos meidän

kotoiset, perheelliset asiamme eivät teitä huvita, niin sallikaa minun

lausua mielipahani siitä ja toivottaa teille hyvin hauskaa iltaa".

"Suokaa anteeksi, hyvä herra, vaan minä en anna vähintäkään arvoa

tuolle vanhalle opille, enkä voi kärsiä ihmisiä, jotka pitävät

ainoastaan omista asioistaan. Kuitenkin minä, samoin kuin te, lausun

mielipahani ja toivotan hauskaa iltaa; ja toivon löytäväni teidät

korjaantuneena mielenlaadun, puvun, käytöksen ja ulkonäön suhteen, ensi

kerran kun saan kunnian teitä tavata. Hyvästi, herra Guillaume, ja

eläköön vähäpätöisyys!"

Tämä kahdenpuhe tapahtui kauniina kesä-iltana vuonna seitsemäntoista

sataa kahdeksankymmentä yhdeksän, muutaman pienen rakennuksen edustalla

Seinen joen rannalla, noin peninkulman päässä Rouen'in kaupungista.

Toinen puhuja oli laiha, vanha, karmea ja rähjäpukuinen; toinen oli

lihava, nuori, pöyhkiäkäytöksinen, sekä puettu sen aikakauden mitä

loistavimpaan palvelijanpukuun. Todellisen keikariuden viimeiset päivät

olivat lähestymässä koko sivistyneessä maailmassa; ja herra Justin oli,

omalla tavallaan, pukunsa täydellisyyden suhteen elävä kuva tämän

aikakauden hälvenevästä loistosta.

Vanhan palvelijan mentyä, seisoi hän muutaman hetken sangen ylpeällä

katseella tarkastellen sitä pikku taloa, jonka edustalla keskustelu oli

tapahtunut. Akkunoista päättäen se ei voinut sisältää enemmän kuin

kuusi tahi kahdeksan huonetta kaikkiansa. Ei ollut tallia eikä

ulkohuoneita, vaan oli sen sijaan rakennuksen toiseen päähän liitetty

säilyhuone ja toiseen päähän matala, pitkä, kirjaviksi maalatuista

laudoista tehty huone. Yksi tämän huoneen akkunoista oli jätetty ilman

peitotta, ja tästä saattoi katsella huoneen sisään, jossa näkyi,

jonkunlaisen ison kyökkipöydän päällä, kummallisen värisiä nesteillä

täytettyjä pulloja, oudon-muotoisia kuparisia ja muunmetallisia

tarvekaluja, sekä iso keitin-uuni ja muita esineitä, jotka kaikki

selvään osoittivat huonetta käytettävän kemialliseksi työhuoneeksi.

"No jonkinlaisia, kun tuo morsiamemme velikin huvitteleiksen

tuonlaisessa paikassa keittäen rohto-aineita kastikepannuissa", mutisi

herra Justin, kurkistaen huoneesen. "Olen vähimmin arkatunteinen mies

koko maailmassa; vaan se minun täytyy tunnustaa, etten tahtoisi meidän

joutuvan yhteyteen naimisen kautta apteekkaritaidon harrastajan kanssa.

Uh! Minä tunnen hajun saunan läpi".

Näin sanoen herra Justin käänsi inholla selkänsä laboratoriolle ja

läksi astumaan joen varrella oleville kallioille päin.

Tultuansa ulos taloon kuuluvasta puutarhasta, astui hän viehättävää

mäkeä ylös polvittelevaa polkua myöten. Päästyänsä korkeimmalle

kohdalle, Seinen joen koko avara maisema kauniine viheriöine saarineen,

raitarannikkoineen, kiitävine venheineen ja rantamajoineen siellä

täällä, avautui hänen eteensä. Lännen puolella, jossa tasankomaa näkyi

kaukaisempien joki-äyräitten takana, hehkui koko maisema laskeutuvan

auringon ruskossa. Idän puolella pitkät varjot ja tummeamman valoiset

välipaikat, karehtivassa vedenpinnassa värähtelevä kultaloisto, ja

liikkumaton punainen tuliloisto majojen akkunoista, jotka heijastivat

niihin sattuvia auringon säteitä, viettelivät silmää kauemmas ja

kauemmas katsomaan, pitkin Seinen kierroksia, kunnes sitä viimein

pysähytti Rouen'in tornit ja huiput ja laaja rakennusten ryhmä, sekä

niiden takana perä-alana kohoavat metsäiset vuoret. Kaunis katsella

kaikin aloin, oli tämä maisema melkein ylenluonnollisesti ihana nyt

ilta-auringon loistossa. Ei mitkään sen viehätykset kuitenkaan

vaikuttaneet mitään palvelijaan; hän seisoi haukotellen, kädet

lakkarissa, oikealle tahi vasemmalle katsomatta, vaan tuijottaen

suoraan eteensä pientä kalliossa olevaa koverrusta kohti, jonka takana

jyrkkäys vähitellen alkoi. Tähän oli istuinpenkki asetettu, ja kolme

henkilöä -- vanha rouva, herrasmies ja nuori neitonen -- istui siinä,

katsellen auringon laskua ja siis selin herra Justin'iin. Lähellä heitä

seisoi kaksi herrasmiestä, myös katsellen jokea ja kaukaista maisemaa.

Nämä viisi henkeä vetivät yksinomaisesti puoleensa palvelijan

huomaavaisuuden, niinkuin ei muita esineitä olisi ollut hänen

ympärillään.

"Siinä ne vielä ovat", puhui hän itsekseen nurkumielisenä. "Rouva

Danville samalla paikalla istuimella; minun isäntäni, sulhaismies,

velvollisuuttaan noudattaen hänen vieressään; neiti Rosa, morsian,

kainosti taas hänen vieressään; herra Trudaine, tuo apteekkitaidon

harrastaja ja morsiamen veli, hellämielisenä häntä lähinnä; ja herra

Lomaque, tuo meidän kummallinen talonvoutimme, virallisesti koko seuran

jatkona. Siinä ne vielä todellakin kaikki ovat, käsittämättömällä

tavalla kuluttaen aikaansa, äänettöminä katsellen tyhjää! Niin", jatkoi

herra Justin, väsyneen tapaan nostaen silmänsä ja katsoen pikaisesti,

ensin jokea ylös, Rouen'iin päin, sitten jokea alas, laskeutuvaa

aurinkoa kohti; "niin, rutto heidät vieköön, ovat katselleet tyhjää,

todellista, pelkkää tyhjyyttä, kaiken tämän ajan".

Taas alkoi herra Justin'ia haukottaa; ja, palattuansa puutarhaan, hän

istuutui muutamaan lehtimajaan ja rupesi siinä malttavaisella mielellä

nukkumatin kanssa kauppaa hieromaan.

Jos palvelija olisi astunut lähemmäksi niitä henkilöitä, joita hän oli

kaukaa tarkastellut, ja jos hänellä olisi ollut hienompi

tarkkaamisvoima, olisi hän tuskin voinut olla huomaamatta huomispäivän

morsiamen ja sulhasen sekä heidän kummallakin puolella olevien

seuralaistensa, siis kaikkien, olevan, suuremmassa tai vähemmässä

määrässä, jonkunlaisen salaisen ahdistuksen vaikutuksen alaisina, joka

teki teeskennellyksi heidän keskustelunsa, heidän liikkeensä, ja

vieläpä mielenilmauksetkin heidän kasvoissaan. Rouva Danville --

hyvännäköinen, koreasti puettu vanha nainen, kirkkailla silmillä ja

epäluuloisuutta tietävällä käytöstavalla -- näytti sangen levolliselta

ja onnelliselta niinkauan kuin hänen huomionsa oli poikaansa

kiinnittynyt. Vaan kun hän kääntyi hänestä morsiameen, ilmautui

levottomuus heti hänen kasvoihinsa -- levottomuus, joka muuttui

tyytymättömyydeksi ja vieläpä inhoksikin, milloin hän vaan katsoi neiti

Trudaine'n veljeen. Samoin hänen poikansa, joka oli pelkkää hymyä ja

onnellisuutta puhellessaan tulevan vaimonsa kanssa, muuttui nähtävästi

käytöksensä ja katseensa suhteen, aivan niinkuin hänen äitinsäkin

muuttui, milloin vaan herra Trudaine'n läsnäolo erityisesti veri hänen

huomiotaan puoleensa. Vouti taas -- tuo hiljainen, kuiva, laiha

Lomaque, nöyrällä käytöksellään ja punareunaisilla silmillään -- ei

koskaan katsahtanut isäntänsä lankoon, ilman heti kääntymättä

levottomasti taas toisaanne katsomaan, ja seisoi muulloin

miettiväisenä, kaivaen reikää nurmikkoon pitkällä teräväpäisellä

kävely-kepillään. Itse morsiamessakin, tuossa kauniissa, viattomassa

tytössä, jonka käytös oli niin lapsekas ja arkamainen, ilmautui

jonkunlaista lunnonkiihoitusta samoin kuin muissakin. Epäillys, ellei

tuska, varjosti hänen kasvojaan ajoittain; ja kätensä, jota hänen

rakastajansa piteli, vapisi hiukan ja kävi levottomaksi kun hän sattui

katsomaan veljensä silmiin. Eikä kuitenkaan, kummallista kyllä,

löytynyt mitään inhoittavaa, vaan päinvastoin paljo miellyttävää sen

henkilön katsannossa ja käytöksessä, jonka läsnäolo näytti tekevän

semmoisen kummallisen ahdistavan vaikutuksen hää-seuraan. Louis

Trudaine oli tavattoman kaunis mies. Hänen katsantonsa oli erinomaisen

ystävällinen ja lempeä; hänen käytöksensä viehätti vastustamattomasti

suoralla, miehekkäällä lujuudellaan ja vakaisuudellaan. Hänen sanansa,

milloin hän sattui puhumaan, näyttivät olevan yhtä vähän loukkaavaa

laatua kuin hänen katsantonsa; sillä hän aukasi suutaan ainoastaan

kohteliaasti vastataksensa niihin kysymyksiin, jotka suorastaan

lausuttiin hänelle. Päättäen hänen surullisesta äänestään ja

murheellisesta lempeydestä, joka tummensi hänen ystävällistä ja

vakaista katsettaan, milloin tämä sattui hänen sisareensa, eivät hänen

ajatuksensa olleet onnellista eikä toivoisaa laatua. Mutta hän ei niitä

ilmoittanut; hän ei tunkenut salaista murhettaan, mikä se sitten lienee

ollutkin, kenellekään seurakumppaneistaan. Vaikka hän oli kaino ja

mieltänsä malttava, näytti kuitenkin hänen läsnäolossaan olevan jotain

nuhtelevaa ja kolkostuttavaa, joka vaikutti ahdistavaisesti jokaisen

häntä lähellä olevan mieleen, ja synkistytti hää-aattoa niin

morsiamelle kuin sulhaselle.

Auringon painuessa vähitellen taivaanrannan taakse, laimentui

keskuspuhe laimentumistaan. Pitkän äänettömyyden perästä oli sulhanen

ensimmäinen alottamaan uutta puheen-ainetta.

"Rosa, rakastettuni", sanoi hän, "tämä ihana auringonlasku on hyvänä

enteenä meidän avioliitollemme, se lupaa toista kaunista päivää

huomiseksi".

Morsian hymyili ja punastui.

"Uskotko sinä todellakin ennusmerkkejä, Charles?" sanoi hän.

"Kultaseni", keskeytti vanha rouva, ennenkuin hänen poikansa ennätti

vastata; "jos Charles uskoo ennusmerkkejä, ei se ole mitään

naurettavaa. Olet kohta käsittävä asioita paremmin, kun tulet hänen

vaimokseen, etkä arvostele hänen mielipiteitään pienimmissäkään

seikoissa samoilla silmillä kuin yhteisen rahvaan turhia uskoja. Hänen

vakuutuksensa on kaikissa asioissa niin vakavilla perustuksilla --

niin vakavilla, että jo minä luulisin hänen todellakin uskovan

ennusmerkkejä, niin varmaan pakoittaisin mieltäni myös uskomaan niitä".

"Minä pyydän anteeksi, madame", alkoi Rosa vavisten; minä vaan

tarkoitin --"

"Rakas lapseni, niinkö vähän sinä tunnet maailmaa että luulet minun

voivani tulla loukatuksi --"

"Antakaa Rosan puhua", sanoi nuori mies. Hän kääntyi äitiinsä

näsäkkäästi, melkein kuin pilannut lapsi, näitä sanoja lausuessaan.

Äiti oli katsellut poikaansa lempein ja ylpeilevin katsein tähän

saakka. Nyt hän hämmästyneenä käänsi silmänsä hänestä; hän mietiskeli

hetkisen osoittaen äkillistä hämmennystä, joka näytti olevan aivan

vierasta hänen luonteelleen, kuiskasi sitten hänen korvaansa:

"Olenko minä moitittava, Charles, siitä kun koetan saada häntä sinua

arvossa pitämään?"

Hänen poikansa ei ollut kysymyksestä milläänkään. Hän vaan lausui

uudestaan karkeasti: -- "Antakaa Rosan puhua".

"Ei minulla todellisesti ollut mitään sanottavaa", änkytti nuori tyttö,

tullen enemmän ja enemmän hämille.

"Mutta sinulla oli!"

Oli semmoinen epäkohtelias tuikkaus hänen äänessään, semmoinen

näsäviisaus hänen käytöksessään, näitä sanoja lausuessaan, että hänen

äitinsä varottavaisesti nykäisi hänen käsivarttaan ja kuiskasi "Hsh!"

Voutimies herra Lomaque ja velimies herra Trudaine, katsoivat molemmat

tutkivasti morsiameen, näiden sanojen tullessa sulhasen suusta. Morsian

näytti enemmän peljästyvän ja hämmästyvän, kuin suuttuvan tahi

loukkautuvan. Omituinen hymy pani kureille Lomaque'n sileän naaman

hänen katsellessaan teeskentelevästi alas maahan ja tehdessään uutta

reikää nurmikkoon keppinsä terävällä päällä. Trudaine kääntyi äkkiä

toisaanne ja astui huo'aten pari askelta; palasi takaisin ja näytti

rupeavan puhumaan, vaan Danville keskeytti häntä hänen aikomuksessaan.

"Anna minulle anteeksi, Rosa", sanoi hän; "minä olen niin luulevainen

kaiken suhteen, joka vähänkään näyttää epäkohteliaisuudelta sinua

kohtaan, että olin vähällä suuttua tyhjästä".

Hän suuteli morsiamensa kättä hyvin hempeästi ja herttaisesti,

pyytäessään anteeksi; vaan hänen silmissään näkyi salainen

mielenilmaus, joka oli ristiriidassa hänen käytöksessään näkyvän

innostuksen kanssa. Ei kukaan muu sitä huomannut kuin tuo tarkka ja

nöyrä herra Lomaque, joka taas hymyili itsekseen ja kaiveli yhä

hartaammasti reikäänsä nurmikossa.

"Minä luulen herra Trudaine'n tahtoneen puhua jotakin", sanoi rouva

Danville. Kenties me saamme kuulla mitä hän oli aikeissa sanoa".

"Ei se ollut mitään, madame", vastasi Trudaine kohteliaasti.

"Aikomukseni oli vaan omistaa itselleni tuo moite Rosan osoittamasta

kunnioituksen puutteesta ennusmerkkien uskojia kohtaan, tunnustamalla,

että minä aina olen kehoittanut häntä nauramaan kaikenlaiselle

taika-uskolle".

"Te olisitte taika-uskon pilkkaaja", sanoi Danville, kääntyen äkisti

häneen. "Te, joka olette rakentaneet laboratorion; te, joka olette

kemian salaisten tietojen harrastaja, 'Elämän veden' etsijä. Kunnian

sanallani, te hämmästytätte minua!"

Hänen äänessään, katseessaan ja käytöksessään oli pilkkaava

kohteliaisuus, näitä sanoja lausuessaan, jotka hänen äitinsä ja myös

voutinsa, herra Lomaque, täydelleen ymmärsivät selittää. Edellinen

kosketteli taas poikansa käsivartta ja kuiskasi: "Ole varovainen!"

Toinen tuli äkkiä hyvin totiseksi ja lakkasi kaivamasta reikää

nurmikkoon. Rosa ei kuullut rouvaa Danville'n varoitusta, eikä

huomannut muutosta Lomaque'ssa. Hän katseli veljeensä ja odotti

iloisella herttaisella hymyllä hänen vastaustaan. Veli nyykäytti

päätänsä ikäänkuin uudeksi vakuutukseksi sisarelleen, ennenkuin hän

taas puhui Danville'lle.

"Teillä on jokseenkin haaveksivaiset ajatukset kemiallisista kokeista",

sanoi hän tyynesti. "Minun työlläni on niin vähän yhteyttä sen kanssa,

mitä te nimitätte salaisiksi tiedoiksi, että koko maailma saa niitä

katsella, jos maailma luulee sen maksavan vaivaa. Ainoa 'Elämänvesi'

minkä minä tunnen on levollinen sydän ja tyytyväinen mieli. Nämä

molemmat olen löytänyt jo vuosia sitten, kun Rosa ja minä ensin tulimme

kahden asumaan taloon tuolla alhaalla".

Hänen äänessään oli hiljainen murheellisuus, joka puhui paljoa enemmän

hänen sisarellensa kuin sanat, mitkä hän lausui. Rosan silmiin tuli

kyyneleet; hän kääntyi hetkeksi rakastajastaan, ja tarttui veljensä

käteen. "Älä puhu, Louis, niinkuin aikoisit jättää sisaresi, sillä" --

Hänen huulensa rupesivat vapisemaan, ja hän vaikeni äkkiä.

"Karsastelee pahemmin kuin koskaan ennen sinua siitä, että viet sisaren

häneltä pois!" kuiskasi rouva Danville poikansa korvaan. "Ush! älä,

Jumalan tähden, ole siitä milläsikään", lisäsi hän äkisti, nousten

istuiltaan, ja katseli Trudainea selvästi osoittaen käytöksessään

suuttumusta ja tuskastusta. Ennenkuin hän ennätti puhua ilmautui vanha

palvelija Guillaume, ja ilmoitti kahvin olevan valmiina. Rouva Danville

taas sanoi "Ush!" ja tarttui sukkelasti poikansa toiseen käsivarteen,

tarjoten toista Rosalle. "Charles!" sanoi nuori tyttö, kummastuksella

"kuin sinun kasvosi ovat punastuneet, ja miten käsivartesi vapisee!"

Danville hillitsi itsensä silmänräpäyksessä, hymyili ja sanoi hänelle.

"Voitko arvata mitä, Rosa? Minä ajattelin huomispäivää". Puhuessaan hän

kulki aivan lähitse voutia, matkallaan takaisin taloon naisten kanssa.

Hymy palasi herra Lomaque'n sileisin kasvoihin ja omituinen valo

välähti hänen punareunaisissa silmissään, alkaessaan uutta reikää taas

kaivaa nurmikkoon.

"Ettekö tahdo käydä sisään, kahvia juomaan?" kysyi Trudaine, koskettaen

voudin käsivartta.

Herra Lomaque säpsähti vähän ja jätti keppinsä pistettynä maahan.

"Tuhansia kiitoksia, hyvä herra", sanoi hän; "saanko luvan seurata

teitä?"

"Tunnustan tämän ihanan illan tekevän minut vähän vastahakoiseksi

jättämään tätä paikkaa juuri nyt".

"Ah! luonnon suloisuus -- minä tunnen tien samoin kuin te, herra

Trudaine: minä tunnen sen täällä". Näin sanoen Lomaque pani toisen

kätensä sydämensä kohdalle, toisella vetäen keppinsä ylös nurmikosta.

Hän oli katsellut yhtä vähän maisemaa tahi laskeutuvaa aurinkoa kuin

itse herra Justin.

He istuutuivat vieretysten tyhjälle penkille; ja sitten seurasi ikävä

äänettömyys. Nöyrä Lomaque oli liian varovainen unhottaakseen paikkaa

missä hän oli ja aloittaakseen uutta puheenainetta. Trudaine'n mieli

oli kiintynyt luonnon kauneuteen ja hän oli hyvin vähän taipuvainen

puhumiseen. Oli kuitenkin välttämätöntä, yleisen kohteliaisuuden

vuoksi, sanoa jotakin. Tuskinpa itsekään tarkaten omia sanojaan, alkoi

Trudaine jokapäiväisellä puheenparrella. -- "Olen pahoillani, herra

Lomaque, ettei meillä ole ollut enempää tilaisuutta tullaksemme

paremmiksi tuttaviksi".

"Tunnen olevani suuressa kiitollisuuden velassa", sanoi vouti,

"kunnioitettavalle rouva Danville'lle siitä, että hän on valinnut minut

saattajakseen tänne poikansa maatilalta lähellä Lyon'ia ja että hän sen

ohessa on hankkinut minulle kunnian päästä tähän tuttavuuteen". Oli

ikään kuin joku äkillinen räpytystaudin puuska olisi tapaillut herra

Lomaquen molempia silmiä, hänen lausuessaan näitä kohteliaita sanoja.

Hänen vihamiehillään oli tapana sanoa, että milloin hän vaan oli

erityisesti teeskentelevä tahi erityisesti viekas, hän aina turvautui

silmäinsä heikkouteen, ja vältti siten tuota kovaa viattomuuden

koetetta, jossa täytyy katsoa vakaasti sen henkilön silmiin, jonka

kanssa puhuu.

"Minua suuresti ilahutti, kuullessani teidän mainitsevan isävainajani

nimeä, päivällisillä ollessamme, suurella kunnioituksella", jatkoi

Trudaine, niinkuin hän olisi väkisinkin päättänyt pitkittää

keskuspuhetta. "Tunsitteko hänen?"

"Minä olen välillisesti kiitollisuuden velassa teidän oivalliselle

isällenne", vastasi vouti, "siitä asemasta, jossa nyt olen. Aikana

semmoisena, jolloin varakkaan ja arvokkaan miehen puollussana oli

tarpeen minua pelastamaan köyhyydestä ja häviöstä, lausui teidän isänne

tämän sanan. Siitä lähtien minulla on, omissa pienissä oloissani, ollut

menestystä, kunnes viimein kohosin herra Danvillen maa-tilan

ylihoitajan arvoon".

"Antakaa anteeksi -- vaan tuo teidän puheenne nykyisistä oloistanne

kummastuttaa minua vähän. Teidän isänne, luullakseni, oli kauppias,

aivan samoin kuin Danville'n isä oli kauppias; ainoa eroitus heidän

välillä oli että toisella oli vastainen onni, ja toinen voitti suuren

omaisuuden. Miksi siis sanotte nykyisen paikkanne olevan kunnianarvon

teille?"

"Ettekö ole koskaan kuulleet?" huusi Lomaque, suurella kummastuksella,

"tahi oletteko kuulleet, vaan unhoittaneet, että rouva Danville juurtaa

alkunsa muutamasta Ranskanmaan ylimysperheestä. Eikö hän ole koskaan

teille puhunut, niinkuin hän usein on minulle, että hän alentui

lähtiessään vaimoksi miesvainajalleen, ja että hänen tärkein toivonsa

elämässä on saada sukunsa (joka vuosia sitten on miespuolen haaralta

mennyt sukupuuttoon) arvonimet muutetuiksi pojalleen?"

"Kyllä", vastasi Trudaine; "muistan kuulleeni jotakin tuosta, vaan en

suuresti ottanut sitä huomiooni silloin, koska hyvin vähässä arvossa

pidän semmoisia toiveita kuin ne, joista puhutte. Te olette eläneet

monta vuotta Danvillen palveluksessa, herra Lomaque, oletteko --" Hän

jäi hetkeksi miettimään, vaan jatkoi sitten katsoen suoraan voudin

silmiin, "oletteko huomanneet hänessä hyvän ja lempeän isännän?"

Lomaque'n ohuet huulet näyttivät sulkeutuvan vaistomaisesti, ikäänkuin

hän ei aikoisi enää koskaan puhua. Hän kumarsi -- Trudaine odotti --

hän vaan kumarsi taas. Trudaine odotti kolmannen kerran. Lomaque katsoi

hetken aivan vakaasti Trudaineen; sitten hänen silmänsä alkoivat taas

tulla heikoiksi. "Teillä näyttää olevan joku erityinen syy", huomautti

hän hiljaa, "jos sallittaneen minun niin sanoa ilman loukkaamatta,

kysyäksenne minulta tätä".

"Minä puhun suoraan, mistään huolimatta, kaikkien kanssa", jatkoi

Trudaine; "ja vaikka olette vieras, tahdon puhua suoraan teidänkin

kanssanne. Tunnustan minulla olevan erityistä syytä kysyä tätä teiltä,

-- joka syy koskee mitä kalliimpia ja arjimpia asioita". Viimeisiä

sanoja lausuessaan hänen äänensä vapisi hetken, vaan hän jatkoi

vakaasti: "Alusta alkain, siitä lähtien kun liitto syntyi sisareni ja

Danvillen välillä, katsoin minä velvollisuudekseni ilmoittaa

peittelemättä omia tunteitani; omatuntoni ja tunteeni Rosaa kohtaan

kehoittivat minua ilmoittamaan suoraan ajatuksiani viimeiseen saakka,

vaikka tämä suoruus harmittaisi tahi loukkaisi muita. Kun ensin

jouduimme rouva Danville'n tuttavuuteen, ja kun minä ensin huomasin

että Rosa suosiollisesti otti vastaan hänen poikansa kohteliaisuuksia,

kummastuin minä, ja vaikka minun täytyi ponnistaa henkeni voimia, en

voinut salata tätä kummastustani sisareltani".

Lomaque, joka tähän saakka oli ollut hyvin tarkkaavainen, säpsähti

tässä ja nosti hämmästyen ylös käsiänsä. "Kummastuitte, kuulin teidän

sanovan? Kummastuitte, herra Trudaine, että nuori neito suosiollisesti

ottaa vastaan semmoisen nuoren herrasmiehen kohteliaisuuksia, joka

omistaa ylhäisen kasvatuksen saaneen Ranskalaisen kaiken sievyyden ja

täydellisyyden! Kummastelitte että semmoinen tanssija, semmoinen

laulaja, semmoinen puhuja, semmoinen kuuluisa naisten lumooja kuin

herra Danville on, herätti vastatunteita neiti Rosan sydämessä! Oh!

Herra Trudaine, arvoisa herra Trudaine, sitä on melkein mahdoton

uskoa". Lomaque'n silmät tulivat erittäin heikoiksi, ja räpyttivät

lakkaamatta hänen lausuessaan tämän muistutuksen. Lopulla hän nosti

taas kätensä ja katseli kysyväisesti ympärilleen, äänettömästi vedoten

koko luontoon.

"Kun vähän ajan kuluttua asia oli enemmän edistynyt", jatkoi Trudaine,

ottamatta huomioonsa tätä keskeytystä; "kun naimistarjous oli tehty, ja

kun sain tietää, että Rosa oli omassa sydämessään siihen suostunut,

minä panin vastaan enkä voinut salata esteitäni --"

"Taivaan tähden!" keskeytti Lomaque taas, lyöden käsiänsä yhteen

hämmästyneellä katsannolla; "mitä esteitä? mitä mahdollisia esteitä

nuorta ja hyvin kasvatettua miestä vastaan, jolla on mahdottoman suuri

omaisuus ja nuhteeton luonne? Minä olen kuullut noista esteistä ja

vastustuksista: minä tiedän että ne ovat vihastuttaneet muita; ja minä

kysyn itseltäni alinomaa, mitkä ne esteet voivat olla?"

"Jumala tietää että olen usein koettanut karkoittaa niitä pois

mielestäni, haaveellisina ja mahdottomina", sanoi Trudaine, "vaan minun

ei ole onnistunut. Mahdotonta on, teidän läsnäollessa, minun

perinpohjin selittää mitkä minun tunteeni ovat olleet alusta alkain

sitä herraa kohtaan, jota te palvelette. Antakaa siinä olla tarpeeksi,

jos uskon teille, etten voi, en nytkään, olla vakuutettu hänen

sisartani kohtaan osoittamiensa tunteiden puhtaudesta, ja että minussa

on -- vasten omaa tahtoani, vasten vakaista tahtoani luottaa

täydellisesti Rosan vaaliin -- paha luulo hänen luonteestaan ja

mielensä laadusta, luulo, joka nyt, hää-aattona, kasvaa todelliseksi

kauhuksi. Pitkällinen salainen kärsimys, epäilys, ja päättämättömyys

pakoittavat tämän tunnustuksen ulos minusta, herra Lomaque, melkein

varomattomasti ja kaikkia seuraelämän tapoja vastaan. Te olette elänyt

vuosia saman katon alla tämän miehen kanssa; te olette nähnyt häntä

vaariin-ottamattomimpina hetkinä yksityiselämässä. En viekoittele teitä

uskoutumaan minulle -- minä ainoastaan kysyn voitteko tehdä minut

onnelliseksi kertomalla minulle, että olen tehnyt kauheinta vääryyttä

isännällenne mielipiteilläni hänestä? Pyydän teitä tarttumaan käteeni

ja kertomaan minulle, jos voitte, kaikessa kunniassa, että minun

sisareni ei pane alttiiksi koko elämänsä onnea, antautuessaan naimisiin

herra Danville'n kanssa!"

Hän ojensi kätensä puhuessaan. Jonkun kummallisen muutoksen alaisena

sattui Lomaque juuri tällä hetkellä katsomaan noihin luonnon

kauneuksiin, joita hän niin suuresti ihanteli. "Todellakin, herra

Trudaine, todellakin semmoinen vetoominen teidän puolelta, tämmöisellä

hetkellä, kummastuttaa minua". Mentyänsä niin pitkälle, vaikeni hän,

eikä puhunut sen enempää.

"Kun ensin istuimme tähän yhdessä, ei aikomukseni ollenkaan ollut tehdä

tämmöistä vetoomista, ei ollenkaan puhua teille niinkuin olen puhunut",

jatkoi toinen. "Sanani ovat minulta päässeet, teille puhuessani,

melkein vahingossa -- teidän täytyy antaa ne minulle anteeksi. En voi

odottaa että muut, herra Lomaque, arvossa pitävät ja käsittävät

tunteeni Rosaa kohti. Me kaksi olemme eläneet yhdessä yksinämme

maailmassa: isä, äiti, suku, kaikki kuolivat jo aikoja sitten ja

jättivät meidät. Minä olen niin paljon vanhempi sisartani, että olen

tottunut pitämään itseäni enemmän hänen isänään kuin veljenään. Koko

elämäni, minun kalliimmat toiveeni, kaikki minun korkeimmat pyrintöni

ovat yhdistyneet häneen. Poika-aikani oli jo ohitse kun äitini asetti

pikku sisareni käden minun käteeni ja lausui kuolinvuoteellaan: 'Louis,

ole hänelle mitä minä olen ollut, sillä hänelle ei ole jäänyt ketään

muuta, johon voisi turvautua, kuin sinä'. Siitä lähtien eivät muitten

miesten mieliharrastukset ja kunnianhimoisuudet ole olleet minun

mieliharrastuksiani eikä kunnianhimoani. Sisar Rosa -- niinkuin meillä

kaikilla oli tapana nimittää häntä noina menneinä aikoina, ja joksi

minä vieläkin mieluimmin häntä nimitän -- sisar Rosa on ollut ainoa

päämäärä, ainoa onnellisuus, ainoa todellinen lohdutus, ainoa

kallisarvoinen palkinto minun elämässäni. Minä olen elänyt tässä

köyhässä majassa, tässä syrjäisessä erakko-elämässä, kuin Paratiisissa,

Koska sisar Rosa, viaton, onnellinen, kirkassilmäinen Evani on elänyt

tässä minun kanssani. Vaikka hänen valitsema aviomiehensä olisikin

ollut sama, jonka minäkin olisin valinnut, olisi tuo pakollinen

luopumus hänestä ollut kovin, katkerin koetus. Niinkuin asiat nyt

ovat, minun ajatellessa mitä ajattelen, ja peljätessä mitä pelkään,

päättäkää itse millaiset minun ajatukseni voivat olla hänen naimisensa

aatto-iltana; ja te ymmärrätte miksi ja missä tarkoituksessa minä tein

sen vetoomisen, joka kummastutti teitä hetki sitten, vaan joka ei voi

kummastuttaa teitä nyt. Puhukaa jos tahdotte -- minä en voi sanoa

mitään enää". Hän huoahti katkerasti; hänen päänsä vaipui alas, ja

käsi, jonka oli Lomaque'lle tarjonnut, vapisi kun hän veti sen pois ja

antoi sen vaipua kupeelleen.

Vouti ei ollut mies, joka oli tottunut empimään, vaan nyt hän empi. Hän

ei ollut tottunut olemaan puheenparsien puutteessa, mutta nyt hän

änkytti pahoin vastauksensa alkuosassa. "Otaksukaa että minä

vastaisin", aloitti hän hiljaa; "otaksukaa että sanon teidän tuominneen

häntä väärin, olisiko minun todistukseni todellakin tarpeeksi

voimallinen kumoomaan mielipiteitä, tahi paremmin arveluita, jotka

teissä ovat vakaantuneet vakaantumistaan kuukausien kuluessa?

Otaksukaa, toiselta puolen, että minun isännälläni olisi pienet --"

(Tässä Lomaque epäili, ennenkuin hän lausui seuraavan sanan) "-- pienet

-- heikkoutensa, jos niin saan sanoa; vaan ainoastaan otaksuen,

muistakaa se! heikkouksia -- ja otaksukaa että olen ne huomannut, ja

tahtoisin uskoa ne teille, mitä hyötyä semmoisesta ilmoittamisesta

olisi nyt, yhdennellätoista hetkellä, kun neiti Rosa on antanut

sydämensä ja häät ovat määrätyt huomispäiväksi? Ei, ei! uskokaa

minua --"

Trudaine äkkiä katsahti ylös. "Kiitän teitä, herra Lomaque,

muistutuksestanne. Niinkuin sanotte, on nyt liian myöhäistä kuulustella

ja siis myöskin liian myöhäistä luottaa toisiin. Sisareni on valinnut;

ja valitun suhteen minun huuleni tulevat olemaan tästä lähtien

suljettuina. Tulevaisuus on Jumalan kädessä: millainen se tulleekin

olemaan, toivon olevani tarpeeksi vahva kantamaan mitä osakseni tulee,

miehen miehuudella ja kärsiväisyydellä! Pyydän anteeksi, herra Lomaque,

että olen ajattelemattomasti vaivannut teitä kysymyksillä, joita minun

ei ollut oikeus tehdä. Menkäämme takaisin huoneisin -- minä näytän

tietä teille".

Lomaque'n huulet avautuivat, vaan sulkeutuivat taas: hän kumarsi

pakollisesti ja hänen keltaiset kasvonsa valkenivat hetkeksi. Trudaine

astui tietä myöten äänettömänä takaisin taloon: vouti seurasi hiljaa

muutamain askelten päässä ja sopotteli hiljaa itsekseen. "Hänen isänsä

pelasti minut", mutisi Lomaque; "se on totta, eikä siitä pääse

mihinkään: hänen isänsä pelasti minut; ja nyt, minä olen tässä -- ei!

liian myöhäistä! -- liian myöhäistä puhua -- liian myöhäistä toimia --

liian myöhäistä tehdä mitään!"

Aivan lähellä huonetta tuli vanha palvelija heitä vastaan. "Nuori

emäntäni on juuri lähettänyt minua kutsumaan teitä kahvia juomaan,

herra", sanoi Guillaume. "Hän on pitänyt teitä varten kahvia lämpimänä

ja toista kuppia herra Lomaque'a varten".

Vouti säpsähti -- tällä kertaa toden-perästä hämmästyen. "Minua

varten!" huudahti hän. "Neiti Rosa on vaivannut itseään pitämällä

kahvia lämpimänä minua varten?" Vanha palvelija katsoa tuijotti häneen;

Trudaine seisattui ja katsoi taakseen. "Mitä kummastuttavaa siinä on",

kysyi hän, "semmoisessa tavallisessa kohteliaisuudessa sisareni

puolelta?"

"Suokaa anteeksi, herra Trudaine", vastasi Lomaque; "te ette ole

eläneet semmoisissa oloissa kuin minä, te ette ole vanha mies ilman

ystävittä, teillä on vakainen asema maailmassa ja te olette tottuneet

saamaan ihmisiltä kunnioitusta. Minä en ole. Tämä on ensimmäinen kerta

elämässäni kun huomaan itseni olevan nuoren neitosen kohteliaisuuden

esineenä; ja tämä minua hämmästytti. Pyydän uudestaan anteeksi -- olkaa

niin hyvä, käykäämme sisään".

Trudaine ei vastannut mitään tähän kummalliseen selitykseen. Hän

kummasteli sitä kuitenkin vähän; ja kummasteli vielä enemmän

vierashuoneesen tultuaan, kun näki Lomaque'n astuvan suoraapäätä hänen

sisarensa luokse, ja -- nähtävästi huomaamatta, että Danville istui

klaverin edessä sillä hetkellä juuri laulaen -- piti hänelle hyvin

sekavaa vaan tavanmukaista kiitospuhetta kahvikupista. Rosa katseli

kummastuneena ja puoleksi pidättäen nauruaan kuunnellessaan häntä.

Rouva Danville, joka istui hänen vieressään, kävi myreän näköiseksi ja

löi hiljaa viuhkallaan voudin käsivartta.

"Olkaa niin hyvä ja pysykää ääneti siksi kuin poikani on laulanut",

sanoi hän. Lomaque kumarsi hiukan, astui muutaman nurkassa olevan

pöydän luokse ja otti siinä olevan sanomalehden käteensä. Jos rouva

Danville olisi huomannut mikä mielenilmaus näkyi Lomaque'n kasvoissa

hänen kääntyessään, kyllä olisi hänen ylpeä, aristokraatillinen

mielensä ehkä vähän hämmentynyt.

Danville oli lopettanut laulunsa, oli jättänyt klaveerin, ja puheli

hiljaa morsiamensa kanssa; rouva Danville lisäsi jonkun sanan

keskuspuheesen silloin tällöin; Trudaine istui erikseen huoneen

toisessa päässä, miettiväisesti lukien kirjettä, jonka otti taskustaan,

kun Lomaque, joka vielä lueskeli sanomalehteänsä, äkkiä päästi

huudahduksen, joka keskeytti kaikkia huoneessa olijoita toimissaan ja

saattoi heidät katsomaan voutiin.

"Mitä se on?" kysyi Danville kärsimättömästi.

"Häiritsenkö, jos selitän tämän?" kysyi Lomaque, tullen silmistään

hyvin heikoksi taas, ja kääntyen kunnioittavaisesti rouva Danville'en.

"Te olette jo häirinneet meitä", sanoi vanha nainen äreästi, "niin

samapa tuo on nyt jos puhuttekin".

Se on eräs paikka Tieteellisissä Ilmoituksissa, joka on minua suuresti

ilahuttanut ja joka varmaan on oleva ilahuttava uutinen jokaiselle

tässä". Näin sanoen katsoi Lomaque huomauttamalla katsannolla

Trudaineen ja luki sitten sanomista seuraavat rivit:

"_Tiede-Akatemia Parisissa_. -- Olemme suureksi iloksemme saaneet

kuulla että kemian avoinna oleva ala-professorin virka on tarjottu

eräälle miehelle, jonka vaatimattomuus on estänyt hänen tieteellisiä

ansioitaan tulemasta tarpeeksi kuuluisiksi maailmassa. Akatemian

jäsenet ovat jo aikoja sitten tienneet hänen tehneen useampia,

merkillisimpiä kemiata edistäviä keksintöjä, mitä viime vuosien

kuluessa on tehty -- keksintöjä, joista hän on erinomaisella, tekeepä

mielemme melkein sanomaan, moitittavalla vaatimattomuudella sallinut

muitten rangaistuksetta omistaa itselleen kunniata. Ei kukaan mies

missäkään virassa ole täydellisemmin oikeutettu saamaan valtiolta

kunnian arvoa ja virkaa, kuin se herra jota tarkoitamme -- herra Louis

Trudaine".

Ennenkuin Lomaque voi katsoa kuulijoihin, huomatakseen minkä

vaikutuksen hänen uutisensa teki, oli Rosa jo rientänyt veljensä luokse

ja suuteli häntä riemun vimmassa.

"Armas Louis", huusi hän taputtaen käsiään, "suo minun ensimmäiseksi

sinua onnitella! Miten ylpeä ja iloinen minä olen. Sinä otat tietysti

vastaan professorinviran".

Trudaine, joka äkkiä ja hiukan hämmästyneenä oli pistänyt kirjeensä

takaisin taskuun sillä hetkellä kuin Lomaque alkoi lukea, näytti olevan

vastauksen puutteessa. Hän taputti sisarensa kättä hajamielisesti ja

sanoi:

"En ole vielä päättänyt; älä kysy minulta miksi, Rosaseni -- älä

ainakaan nyt, älä nyt suinkaan". Hämmennys ja levottomuus ilmautui

hänen kasvoissaan pyytäessään sisartaan käymään jälleen tuolilleen

istumaan.

"Pidetäänkö kemian ala-professoria herrasmiehen arvoisena?" kysyi rouva

Danville, osoittamatta vähintäkään osanottoa Lomaque'n uutiseen.

"Tietysti ei", vastasi hänen poikansa ilkkuvalla naurulla; "semmoisen

täytyy tehdä työtä ja tehdä itsensä hyödylliseksi -- mikä herrasmies

hän on?"

"Charles!" huudahti vanha rouva, punastuen suuttumuksesta.

"Hoh!" huusi Danville, kääntyen selin häneen; "nyt on jo tarpeeksi

kemiaa. Lomaque! te olette nyt ruvenneet lukemaan uutisia, koettakaa

voitteko löytää jotakin hauskaa luettavaa. Mitkä ovat viimeiset tiedot

Parisista? Kuuluuko vielä yleisen kapinan enteitä?"

Lomaque rupesi toista paikkaa tarkastamaan sanomista. "Vähän, hyvin

vähän toiveita on saada rauhallisuus jälleen palautetuksi", hän sanoi.

"Necker, kansan ministeri, on eroitettu virastaan. Julistuksia

väkikokouksia vastaan on levitetty yli koko Parisin. Sveitsiläinen

kaarti on asetettu Champs Elysées-kentälle neljän tykin kanssa. Enempää

ei vielä tiedetä, vaan pahinta peljätään. Ylimyskunnan ja kansan

välinen riita kasvaa kasvamistaan uhkaavalla tavalla, melkein joka

hetki".

Tähän hän pysähtyi ja asetti sanomalehden pöydälle. Trudaine otti sen

siitä ja pudisti päätään pahaa aavistavalla tavalla, katsellessaan sitä

paikkaa, joka juuri oli luettu.

"Oh!" huudahti rouva Danville. "Kansa, todellakin! Antakaa noiden

neljän tykin tulla hyvään latinkiin, antakaa Sveitsiläisen kaartin

tehdä tehtävänsä, ja me emme saa koskaan kuulla sen enempää tuosta

kansasta!"

"Neuvoni on, ettette olisi liioin varma siitä", sanoi hänen poikansa

huolettomasti; "siellä on liian paljo kansaa Parisissa Sveitsiläiselle

kaartille ammuttavaksi, kuin että se voisi käydä niin mukavasti. Älkää

pitäkö päätänne liian aristokraatillisesti ylhäällä, äitini, ennenkuin

aivan varmaan tiedämme mistä päin tuuli käy. Kenties minä saan jonakuna

päivänä kumartaa yhtä syvälle kuningas Moukalle, kuin te nuoruudessanne

kuningas Louis viidennelletoista!"

Hän hymyili kohteliaasti puhettaan lopettaessaan ja aukasi

nuuskatoosansa. Hänen äitinsä nousi tuoliltaan, kasvot punaisina

inhosta.

"En tahdo kuulla sinun puhuvan niin -- se kauhistuttaa, se kuohuttaa

mieltäni!" huusi hän rajulla liikunnolla. "Ei, ei! en tahdo enää

semmoista kuulla. En tahdo istua tässä kuulemassa miten poikani, jota

rakastan, laskee leikkiä pyhimmistä aatteista, ja pilkkaa voidellun

kuninkaan muistoa. Se on kiitokseni siitä että olen myöntynyt ja tullut

tänne, vasten kaikkia säädyllisyyden lajeja, hää-aattona? En kärsi tätä

kauemmin; minä noudatan omaa tahtoani ja käyn omaa tietäni. Minä käsken

sinua, minun poikaani, saattamaan minua takaisin Rouen'iin. Me olemme

sulhasen seuruetta eikä meillä ole mitään tekemistä täällä, ollaksemme

yötä morsiamen talossa. Te ette kohtaa toisianne ennenkuin kohtaatte

kirkolla. Justin! vaununi. Lomaque, hakekaa käsiin minun päähineeni;

herra Trudaine! kiitoksia vieraanvaraisuudestanne; toivon saavani

palkita sen ensikerran kun olette läheisyydessämme. Neitiseni; ottakaa

nyt kauniin katsantonne huomenna päällenne, joka sopii yhteen

hääloistonne kanssa; muistakaa että minun poikani morsiamen tulee olla

todistuksena poikani hyvästä kauneuden aistista. Justin! vaununi --

laiskuri, roisto, tomppeli, missä minun vaununi!"

"Äitini näyttää kauniilta, kun hän on kiihoissaan, eikö niin, Rosa?"

sanoi Danville, au'aisten nuuskatoosaansa vanhan rouvan kiitäessä ulos

huoneesta. "Miksi näytät aivan peljästyneeltä, armaani", lisäsi hän,

tarttuen Rosan käteen luontealla, lempeällä katseella, "peljästyneeltä,

salli mun vakuuttaa, ilman vähintäkään syytä. Minun äidilläni on vaan

tämä ainoa turha usko, ja tämä ainoa heikko puoli, Rosa kultani. Olet

huomaava että hän on yhtä lempeä kuin kyyhkynen, kun vaan ei hänen

sääty-ylpeyttään loukata. Mitä se on! tänä iltana ainakaan et saa erota

minusta tuommoisella katsannolla".

Hän kumartui ja kuiskasi tytön korvaan jonkun sulhais-sukkeluuden, joka

heti saattoi punan takaisin morsiamen poskille.

"Oi miten Rosa häntä rakastaa -- miten innokkaasti hän häntä rakastaa",

ajatteli hänen veljensä, katsellen häntä huoneen nurkasta, missä hän

istui yksinänsä, ja huomaten hymyä, joka kirkasti hänen punastuneita

kasvojaan Danville'n suudellessa hänen kättänsä, ja lähteissä matkalle.

Lomaque, joka oli pysynyt järkähtämättömän kylmänä rouvan suuttumisen

puuskan kestäessä; Lomaque, jonka huomaava silmä oli tarkastellut,

ivallisesti, minkä vaikutuksen tuo kohtaus äidin ja pojan välillä

tekisi Trudaine'en ja hänen sisareensa, oli viimeinen joka sanoi

jäähyväisensä. Kumarrettuaan Rosalle omituisella suloudella

käytöksessään, joka pahoin sopi yhteen hänen rypistyneitten, laihojen

kasvojensa kanssa, ojensi hän kätensä hänen veljelleen. "En ottanut

teidän kättänne istuessamme kahden tuolla penkillä", sanoi hän, "saanko

nyt?"

Trudaine antoi hänelle kättä kohteliaasti vaan äänetönnä. "Te

ajattelette toisin minusta vielä joskus maailmassa". Lisäten nämät

sanat kuiskaamalla, herra Lomaque kumarsi vielä kerran morsiamelle ja

iäksi ulos.

Muutamia minuuttia sen perästä kun ovi oli sulkeutunut, veli ja sisar

olivat ääneti. "Viimeinen ilta, jonka yhdessä olemme täällä kotona!" se

oli ajatus, joka täytti molempain mielet. Rosa oli ensimmäinen

puhumaan. Epäillen hiukan, lähestyessään veljeään, hän sanoi hänelle

surullisesti:

"Olen pahoillani tuosta mikä tapahtui rouva Danville'lle, Louis.

Saattaako se sinua ajattelemaan pahaa Charles'ista?"

"Minä voin antaa rouva Danvillen suuttumisen anteeksi", vastasi

Trudaine vältteleväisesti, "koska hän puhui rehellisestä

vakuutuksesta".

"Rehellisestä?" toisti Rosa murheellisesti, -- "rehellisestä? -- ah,

Louis! Minä tiedän että sinä ajattelet halveksivasti Charles'in

vakuutuksista, kun niin puhut hänen äidistään".

Trudaine hymyili ja pudisti päätään; vaan Rosa ei huomannut tätä

kieltävää liikuntoa -- hän vaan seisoi murheellisesti ja miettivästi

katsellen hänen kasvoihinsa. Hänen silmänsä alkoivat kastua; hän äkkiä

heitti käsivartensa veljensä kaulan ympäri ja kuiskasi hänelle: "oi,

Louis, Louis! kuinka minä tahtoisin opettaa sinua katsomaan Charlesta

minun silmilläni!"

Veli tunsi hänen kyyneleitä kasvoillansa hänen puhellessa, ja koetti

lohduttaa häntä.

"Sinun pitää opettaman mua, Rosa -- sinun pitää todellakin. Älä nyt ole

milläsikään; meidän täytyy mieltämme virkistää, tahi miten voit sinä

saada parhaimman näkösi huomiseksi?"

Hän irroitti hänen kätensä kaulastaan ja talutti häntä lempeästi

tuolille istumaan. Samassa koputti joku ovea; Rosan palvelija-neitsyt

tuli emännältään kysymään jotakin häämenoja koskevaa asiata. Ei mikään

keskeyttäminen olisi voinut olla enemmän tervetullut kuin tämä tällä

hetkellä. Se pakoitti Rosaa ajattelemaan hetken vaatimia toimia; ja soi

hänen veljelleen tilaisuutta mennä työhuoneesensa.

Hän istuutui pulpettinsa ääreen, epäilevänä ja murheellisena, ja asetti

Tiede-Akatemialta tulleen kirjeen avattuna eteensä. Jättäen lukematta

ne sievistelevät lauseet, joita se sisälti, pysähtyi hän tarkastamaan

ainoastaan seuraavia rivejä lopussa: -- "Professorivirkanne

ensimmäisinä kolmena vuotena teidän tulee asua Parisissa tahi sen

läheisyydessä yhdeksän kuukautta vuodessa, luentojen pitämistä varten

ja laboratorioissa toimitettavien kokeiden tarkastusta varten".

Kirje, jossa nämä rivit löytyi, tarjosi hänelle viran, jommoista hän,

vaatimattomassa itsensähalveksimisessaan, ei ollut koskaan voinut

uneksiakaan saavansa: kirje lupasi hänelle tilaisuutta täydellä

vapaudella harjoittaa mielikokeitaan, joita hän ei koskaan voinut

toivoa aikaan saavansa omassa pikku työhuoneessaan, omilla vähäisillä

apukeinoillaan; ja siinä hän nyt istui kuitenkin epäillen ottaisiko hän

vastaan hänelle tarjottua kunniapaikkaa ja etuja -- epäillen sisarensa

onnen vuoksi!

"Yhdeksän kuukautta vuodesta Parisissa", sanoi hän itsekseen

murheellisesti; "ja Rosa on asuva naineena Lyonissa. Voi! jos voisin

luoda sydämestäni murheeni hänestä ja voisin karkoittaa mielestäni

aavistukseni hänen tulevaisuudestaan -- kuinka iloisesti enkö vastaisi

tähän kirjeesen ottaen vastaan sen luottamuksen, joka minua kohtaan

osoitetaan!" Hän pysähtyi hetkeksi ja mietiskeli. Millaiset hänen

ajatuksensa olivat näkyivät hänen kasvoistaan, jotka kävivät yhä

vaaleimmiksi, ja silmistään, joiden kiilto kävi yhä tummemmaksi. "Jos

tuo kalvava epäluulo, josta en voi vapauttaa itseäni, kävisi todeksi,

tuo mykkä ennustus tulevasta onnettomuudesta toteutuisi -- en tiedä

milloin -- jos niin kävisi (josta Jumala varjelkoon), kuinka kohta eikö

hän kaipaisi ystävää, suojelijaa läheisyydessään, valmista turvaa

onnettomuuden hetkenä! Mistä hän on silloin löytävä suojaa tahi turvaa?

Tuon kiihkeän vaimon seurassa? Miehensä sukulaisten ja ystävien

seurassa?"

Häntä kauhistutti tuo mieltä särkevä ajatus; ja avaten puhtaan

paperi-arkin, kastoi hän kynänsä musteessa. "Ole hänelle kaikki, Louis,

mitä minä olen ollut", mutisi hän itsekseen, kertoen äitinsä viimeisiä

sanoja ja aloittaen kirjettä niitä lausuessaan. Se oli pian valmis. Se

lausui, mitä kunnioittavimmilla sanoilla, hänen kiitollisuutensa

hänelle tehdystä tarjouksesta, vaan samalla ilmoituksen ettei hän

voinut sitä vastaanottaa perheellisten olojen tähden, joita oli

tarpeetonta selittää. Päällekirjoitus oli kirjoitettu, kirje sinetissä:

ei puuttunut muuta kuin panna se postilaukkuun, joka oli hänen

vieressään. Tähän viimeiseen ratkaisevaan toimitukseen tultuaan, jäi

hän epäilemään. Hän oli kertonut Lomaque'lle ja oli lujasti itsekin

uskonut voittaneensa kaiken kunnianhimonsa sisarensa onnen tähden. Hän

tunsi nyt, ensi kerran, että hän ainoastaan oli tuudittanut sen lepoon,

-- hän huomasi Parisista tulleen kirjeen saaneen sen hereille. Hänen

vastauksensa oli kirjoitettu, hän piti kädessään postilaukkua; ja tällä

hetkellä oli koko taistelu joutua uudestaan taisteltavaksi --

taisteltavaksi hänen ollessaan vähimmin sopivana siihen! Tavallisissa

oloissa hän ei ollut se mies, joka lykkäsi asiansa toistaiseksi; vaan

hän teki sen nyt. "Yö neuvon tuo: minä odotan huomiseksi", sanoi hän

itsekseen, pisti epäyskirjeen taskuunsa ja läksi nopeasti ulos

laboratoriosta.

Armoa antamatta tuo tärkeä huomisaamu tuli: auttamattomasti, hyväksi

tai pahaksi, tuo tärkeä aviovala tuli lausutuksi. Charles Danville ja

Rosa Trudaine olivat nyt mies ja vaimo. Edellisen illan ihanaan

auringon-laskuun perustuva ennustus ei ollut pettänyt. Pilvitön oli

hääpäivä. Häämenot olivat kaikki käyneet miellyttävästi, ja olivat myös

tyydyttäneet rouva Danvillea. Hän tuli hääjoukon kanssa Trudainen

kotiin, paljaana hymynä ja kirkkautena. Nuorikkoa kohtaan hän oli itse

ystävyys. "Hyvä tyttöseni", sanoi vanha rouva, mieltyneenä taputtaen

häntä viuhkaimellaan poskille. "Hyvä tyttöseni! sinä olet ollut kaunis

tänä aamuna -- sinä olet hyvää todistanut poikani kauneuden aistista.

Todellakin, sinä olet minua miellyttänyt, lapseni! käy nyt tuolla

ylhäällä pukeutumassa jokapäiväiseen pukuusi; ja luota vaan äidilliseen

rakkauteeni niin kauan kuin Charles'ia onnelliseksi teet".

Oli päätetty niin, että morsian ja sulhanen viettäisivät lempiviikkonsa

Britanniassa ja sitten palaisivat Danville'n lähellä Lyon'ia olevalle

maatilalle. Matkalle kiiruhdettiin, niinkuin ainakin semmoisille

matkoille. Vaunut olivat lähteneet -- Trudaine, kauan seistyään niiden

lähtöä katsellen, palasi nopeasti huoneisin -- pyörivien rattaiden

nostama pöly oli tykkänään kadonnut -- siinä ei ollut niin mitään

katseltavaa -- enää -- vaan tuossa seisoi herra Lomaque huoneen editse

kulkevalla tiellä; toimettomana, ikäänkuin hän olisi ollut vapaa mies

-- levollisena, ikäänkuin semmoiset huolet kuin rouva Danville'n

vaunujen -- esille kutsuminen ja rouva Danville'n saattaminen takaisin

Lyon'iin eivät olisi voineet olla jätettyinä hänen niskoilleen.

Toimetonna ja levollisna, hiljaa käsiään nykertäen, hiljaa nyykyttäen

päätään siihen suuntaan, minne morsian ja sulhanen olivat ajaneet,

seisoi haaveksiva vouti maantiellä. Äkkiä näytti talosta päin

lähestyvän astunnan kohta häntä herättävän. Vielä kerran katsoi hän

tietä pitkin ikäänkuin hän olisi odottanut näkevänsä vieläkin

vastanaineen pariskunnan vaunuja. "Tyttö parka! -- voi tyttö parkaa!"

sanoi herra Lomaque hiljaa itsekseen, ja kääntyi katsomaan kuka häntä

lähestyi huoneesta päin.

Oli vaan postimies kirje kädessä ja postilaukku kainalossa.

"Onko mitään uutisia Parisista, ystäväni?" kysyi Lomaque.

"Hyvin huonoja uutisia, herraseni", vastasi postimies. Camille

Desmoulins on vedonnut kansaan Palais Royalissa -- siellä peljätään

kapinaa".

"Ainoastaan kapinaa!" matki Lomaque ivallisesti. "Mikä kunnon hallitus,

joka ei pelkää pahempaa! Onko kirjeitä?" lisäsi hän äkkiä muuttaen

puheen ainetta.

"Ei ole _taloon_", sanoi postimies, -- "ainoastaan yksi _talosta_,

jonka herra Trudaine antoi. Sitä tuskin kannattaa", lisäsi hän,

käännellen kirjettä kädessään, "pistää postilaukkuun, vai mitä?"

Lomaque katseli hänen olkapäittensä yli, hänen näin puhellessa, ja näki

kirjeen olevan Tiede-Akatemian Presidentille Parisissa.

"Tahtoisin mielelläni tietää onko hän ottanut vastaan paikan, vai

kieltäynyt", ajatteli vouti, nyökyttäen päätään postimiehelle ja

jatkaen matkaansa taloon päin.

Ovella tuli Trudaine häntä vastaan, joka sanoi hänelle pikaisesti: "te

lähdette Lyon'iin takaisin rouva Danville'n kanssa, arvaan minä?"

"Tänä päivänä vielä", vastasi Lomaque.

"Jos sattuisitte kuulemaan jostakin nuorenmiehen huoneuksesta Lyonissa

tahi sen läheisyydessä", jatkoi toinen, alentaen ääntään ja puhuen

entistä nopeammin, "niin te tekisitte minulle hyvän työn jos antaisitte

tiedon siitä minulle".

Lomaque lupasi; vaan ennenkuin hän ennätti lisätä kysymyksen, joka

hänellä jo oli kielellään, oli Trudaine kadonnut huoneesen.

"Nuorenmiehen asunto!" toisti vouti, seisten yksinään portailla.

"Lyonissa tahi sen läheisyydessä! Ahaa! Herra Trudaine, minä lasken

yhteen nuorenmiehen-asuntonne ja puheenne minulle eilen illalla, ja

saan summan, joka on, arvelen minä, jokseenkin täsmälleen oikein. Te

ette ole myöntänet Parisin tarjoukseen ja minä luulen voivani arvata

syyn".

Hän vaikeni miettiväisenä ja pudisti päätään pahaa tietävällä

tyytymättömyydellä ja pureskellen huuliaan.

"Kaikki on kyllä kirkasta tuolla taivaalla", jatkoi hän hetken

kuluttua, katsellen ylös loistavaa keskipäivän taivasta kohti. "Kaikki

kyllä kirkasta siellä; vaan minä luulen näkeväni pienen pilven jo

nousevan erään perheen taivaalle -- pikku pilvi, jonka peitossa on

paljo, ja jota minä puolestani tulen huolellisesti tarkkaamaan".

TOINEN LUKU.

Viisi vuotta oli kulunut siitä kun herra Lomaque seisoi miettiväisenä

Trudainen talon portilla, katsellen morsiamen ja sulhasen vaunujen

lähtöä, ja murheellisesti aprikoiden tulevaisuuden suhteita. Suuria

tapahtumia oli kulkenut yli sen perheellisen taivaan, jolla hän

ennustavaisesti oli huomannut pienen uhkaavan pilven. Suurempia

tapahtumia oli kulkenut yli Ranskanmaan taivaan.

Mitä oli kapina viisi vuotta takaperin vallankumousta vastaan nyt --

joka oli syössyt maahan valta-istuimen, kukistanut ruhtinaita ja

valtoja; joka oli asettanut omia kruunuttomia ja perinnöttömiä

kuninkaitaan ja neuvon-antajiaan valtaistuimelle, ja verisesti

temmaissut ne sieltä alas taas tusinoittain; joka oli raivonnut ja

raivonnut hillittömästi, julmassa innossa, kunnes viimein yksi ainoa

kuningas saattoi sitä hallita ja hillitä vähäksi aikaa. Tämän kuninkaan

nimi oli Hirmu, ja yksi tuhatta seitsemän sataa ja yhdeksän kymmentä

neljä on hänen hallitusvuotensa.

Herra Lomaque, joka ei ole voutina enää, istuu yksinänsä virkahuoneelta

näyttävässä huoneessa muutamassa Parisin yleisessä rakennuksessa. On

taas Heinäkuun ilta, yhtä kaunis kuin se ilta, jona hän Trudainen

kanssa istui kahden tuolla penkillä, josta voi katsella Seinen joen

ihanaa maisemaa. Huoneen akkuna on auki, ja vieno, vilpeä tuulenhenki

aikaa puhaltaa siitä. Mutta Lomaque hengittää vaivaloisesti, ikäänkuin

häntä vielä vaivaisi keskipäivän helteen tukehuttava kuumuus; ja hänen

kasvoissaan voi huomata murheen ja levottomuuden merkkejä hänen

silloin, tällöin hajamielisesti katsellessaan alas kadulle. Ne ajat,

joista hän elää, ovat itsessään jo semmoiset, että ne voivat tehdä

miehen kasvot murheellisiksi. Tänä kauheana Hirmun hallitusaikana ei

löytynyt sitä elävätä henkilöä koko Parisin kaupungissa, joka aamulla

noustessaan olisi voinut olla varma siitä, ett'ei hän ennen iltaa

joutuisi vakojien käsiin, syytöksen alaiseksi, vankeuteen tahi vaikkapa

mestauslavallekin. Semmoiset ajat koettavat kyllä miehen mieltä; vaan

Lomaque ei nyt niitä ajatellut eikä ollut huolellisna niiden tähden.

Paperiläjästä, joka oli hänen edessään vanhalla kirjoituspöydällä, oli

hän juuri ottanut esille yhden, joka oli saattanut hänen ajatuksensa

takaisin menneisin aikoihin, ja niihin tapauksiin, jotka olivat

tapahtuneet sen jälkeen, kun hän seisoi yksinänsä Trudaine'n huoneen

portailla, aprikoiden tulevia tapahtumia.

Nopeammin kuin hän oli aavistanutkaan oli nämä tapaukset tulleet.

Vähemmässä ajassa kuin hän oli edeltäpäin luullut, tuli tuo surkea

onnettomuus, jota Rosan veli oli varonnut niinkuin selvästi mahdollista

onnettomuutta ainakin, ja vaati kaikkea sitä kärsiväisyyttä,

miehuullisuutta ja itsensä uhraavaisuutta, mitä hän kykeni tarjoomaan

sisarensa hyväksi.

Vähin askelin alaspäin, pahasta pahempaan, osoittihe Rosan miehen

luonne selvemmin ja selvemmin melkein päivä päivältä. Satunnaiset

huolimattomuudet päättyivät tavaksi otetulla laiminlyömisellä;

huolimaton karttaminen muuttui kylmäksi viholllisuudeksi; pienistä

loukkauksista kypsyi suuria herjauksia -- nämä oli ne julmat merkit,

joista Rosa huomasi panneensa kaiken alttiiksi ja kadottaneensa kaiken,

ollessaan vielä nuori vaimo -- nämä ne ansaitsemattomat murheet, jotka

kohtasivat häntä turvattomana, jotka olisivat jättäneet hänet

turvattomaksi, ellei hänen veljensä alttiiksiantava rakkaus olisi

tuonut apua ja tukea. Trudaine oli alusta alkain pyhittänet itsensä

semmoisten koetusten vastaanottamiseen kuin ne, joita hän nyt sai

kärsiä; ja miehen tavalla hän otti ne vastaan, huolimatta yhtä vähän

äidin vainosta kuin pojan solvauksista. Tämä vaikea tehtävä tuli

ainoastaan helpoitetuksi silloin, kun ajan kuluessa yleinen häiriö

sekaantui yksityisiin huoliin. Silloin huomiota luokseen vetävät

valtiolliset onnettomuudet tulivat helpoitukseksi perheelliselle

kurjuudelle. Silloin alkoi Danvillen elämän ainoana tarkoituksena ja

perintönä olla asiainsa ajaminen niin viisaasti, että hän voisi kulkea

vahingotta edistävän vallankumouksellisen virran kanssa -- kuinka

kauas, siitä hän ei huolinut, kun hän vaan pelasti omaisuutensa ja

henkensä vaaraan joutumasta. -- Hänen äitinsä, joka järkähtämättömästi

pysyi uskollisena vanhanaikaisille mielipiteilleen, kaikesta vaarasta

huolimatta, sai rukoilla ja nuhdella, sai puhua kunniasta ja

miehuudesta ja rehellisyydestä -- poika ei ottanut korviinsakaan, tahi

kuunteli ainoastaan nauraakseen. Samoin kuin hän oli vaimonsa suhteen

kulkenut väärää polkua, niin oli hän nyt taipuvainen astumaan väärää

tietä maailman suhteen. Vuosia kului: hävittäväiset muutokset

runtelivat hurrikani-myrskyn tapaan alinomaa Ranskan maan vanhaa

hallitusjärjestystä; ja vielä Danville onnellisesti vaihetteli

vaihettelevan ajan mukaan. Hirmuvallan ensimmäiset päivät lähestyivät;

valtiollisessa ja yksityisessä elämässä -- ylhäisissä ja alhaisissa --

joka mies epäili veljeänsä. Danville, vaikka olikin neuvokas, joutui

myös viimein epäluulon alaiseksi Parisissa olevan päähallituksen luona,

etupäässä äitinsä kautta. Tämä oli hänen ensimmäinen valtiollinen

häviönsä, ja ajattelemattomana raivon ja kiusan hetkenä hän antoi

Lomaquen kärsiä siitä syttynyttä vihaansa. Itse epäluulon alaisena,

rupesi hän puolestaan epäilemään voutiaan. Hänen äitinsä kiihoitti tätä

luulevaisuutta. -- Lomaque eroitettiin virastaan.

Entisinä aikoina olisi semmoinen uhri joutunut häviöön -- uusissa

oloissa hän suorastaan tuli kelvolliseksi toimittamaan valtiollista

tehtävää maailmassa. Lomaque oli köyhä, sukkela-älyinen,

harvapuheinen, eikä liioin tarkkatunteinen. Hän oli hyvä

isänmaanrakastaja, hänellä oli hyviä isänmaataan rakastavia ystäviä,

tarpeeksi kunnianhimoa, viekas kissanluontoinen urhoollisuus, eikä

hänellä ollut mitään peljättävää -- hän tuli Parisiin. Siellä oli

kyllin menestyksen tilaisuuksia hänenlaatuisille miehille. Hän odotti

semmoista tilaisuutta. Se tuli; hän käytti sitä parhaimmiten

hyödykseen; pääsi julman Fonqvier-Tinvillen suosioon ja sai viran

Salaisen Poliisin virastossa.

Danvillen viha kuitenkin haihtui: hän tointui jälleen käyttämään tuota

älykästä mieltä, joka tähän asti oli häntä niin hyvästi auttanut, ja

lähetti kutsumaan takaisin poisajettua palvelijaa. Se oli liian

myöhäistä. Lomaque oli jo siinä asemassa, että hän voi vaatia häntä

puhdistamaan itseään epäluuloista -- jopa kenties saattaa hänen päänsä

mestauspölkylle. Pahempi asia kuin tämä oli että nimittämättömiä

kirjeitä hänelle lähetettiin, joissa häntä kehoitettiin mitä pikemmin

osoittamaan isänmaanrakkautta jollakin vastustamattomalla alttiiksi

panolla ja saattamaan äitiänsä vaikenemaan, jonka mieletön suoruus

luultavasti ennen pitkää maksaisi hänelle hänen henkensä. Danville

tunsi hänet siksi hyvin, että hän tiesi yhden ainoan keinon löytyvän

häntä pelastaa, ja sen kautta pelastaa myös itseään. Äiti oli aina

vastustanut maasta pois muuttamista; vaan nyt hänen poikansa vaati että

hänen piti käyttää ensimmäistä tilaisuutta lähteäksensä Ranskasta,

siksi kun levollisempia aikoja tulisi. Luultavasti olisi äiti antanut

oman henkensä kymmenen kertaa vaaran alttiiksi ennemmin kuin olisi

poikaansa totellut; vaan hän ei uskaltanut saattaa samalla poikansa

henkeä vaaran alaiseksi; ja hän myöntyi poikansa tähden. Osaksi

salaisten vehkeitten, osaksi häpiämättömän petoksen kautta, Danville

hankki hänelle semmoisia papereja ja luvantodistuksia, joilla hän voi

päästä ulos Ranskasta Marseillen kautta. Vielä nytkin epäsi hän

lähtevänsä ennenkuin saisi tietää mitkä hänen poikansa aikeet olivat

tulevaisuuden suhteen. Danville näytti hänelle kirjeen, jonka hän oli

juuri lähettämäisillään Robespierrelle itselleen, jossa hän puollusti

epäiltyä isänmaanrakkauttaan, ja harmistuneena pyysi saada osoittaa

sitä jossakin virassa, sama miten pienessä, sen julman kolmikkovallan

palveluksessa, joka silloin hallitsi, tahi oikeammin kauhistutti

Ranskanmaata. Nähtyänsä tämän kirjoituksen rouva Danville rauhoittui.

Hän sanoi jäähyväiset pojalleen ja läksi viimeinkin matkalle,

uskollisen palvelijan kanssa, Marseilleen.

Danvillen tarkoitus lähettäessään kirjeen Parisiin, ei ollut muu kuin

pelastaa itsensä isänmaallisella kerskaamisella. Hän oli kuin pilvistä

pudonnut saadessaan vastuun, jossa otettiin kiinni hänen sanoistaan, ja

käskettiin tulemaan pääkaupunkiin ottamaan vastaan tointa siellä

silloiselta hallitukselta. Siinä ei auttanut muu kuin totteleminen. Hän

siis matkusti Parisiin, ottaen vaimonsa mukaansa suorastaan vaaran

kitaan. Hän oli silloin julkisessa vihollisuudessa Trudainen kanssa;

ja kuta suurempaan tuskaan ja levottomuuteen hän vaan voi saada veljeä

sisarensa puolesta, sitä enemmän se oli hänelle mieleen. Pysyen

uskollisena luottamisessaan ja rakkaudessaan, kaikista vaaroista ja

vainoomisista huolimatta, seurasi Trudaine heitä; ja saman kadun

varrella, jossa heidän asuinpaikkansa oli Parisissa, Hirmuhallituksen

vaarallisena aikana, oli myöskin hänen asuntonsa.

Danville oli kummastunut tarjotun palveluksensa vastaanottamisesta --

vielä enemmän hän hämmästyi huomatessaan hänelle määrätyn viran olevan

päällysmiehen viran samassa Salaisen Poliisin virastossa, jossa Lomaque

oli toimitusmiehenä. Robespierre ja hänen virkakumppalinsa olivat

punninneet miehensä arvoa -- hänellä oli kyllin rahaa ja

paikkakunnallista arvoa -- häntä kyllä kannatti tutkia. He tiesivät

missä suhteessa häntä piti epäillä, ja miten he voisivat häntä

hyödykseen käyttää. Salaisen Poliisin toimet olivat senlaatuisia

toimia, jotka sopivat raakatuntoiselle, neuvokkaalle miehelle; ja tämän

älyn rehellisestä käyttämisestä saadussa virassa oli Lomaquen läsnäolo

virassa hyvänä vakuutuksena. Poisajettu palvelija oli juuri omansa

vakoilemaan epäluulon alaista isäntää. Niin tapahtui että Parisin

salaisessa poliisivirastossa, hirmuhallituksen aikana, Lomaquen entinen

isäntä oli nimensä suhteen vielä hänen isäntänsä -- julkisuudessa

päällysmies, jolle hän oli tilinalainen, -- yksityisessä elämässä

epäluulon alainen mies, jonka pienimpiä sanoja ja tekoja hän oli

virallisesti määrätty pitämään silmällä.

Yhä murheellisemmiksi ja synkemmiksi kävivät Lomaque'n kasvot hänen nyt

aprikoidessaan viimeiksikuluneitten viiden vuoden muutoksia ja

onnettomuuksia. Kun lähistössä olevan kirkon kello löi seitsemän,

heräsi hän näistä mietteistänsä. Hän järjesti hajallaan edessänsä

olevat paperit -- katsoi oveen päin ikäänkuin odottaen jonkun tulevan

-- rupesi sitten, huomattuaan olevansa yksin, tarkastamaan sitä

kirjoitusta, joka ensiksi oli johdattanut hänen mieleensä tuon pitkän

jonon synkkiä ajatuksia. Siinä löytyvät muutamat rivit olivat

kirjoitetut salaisilla kirjainmerkeillä ja sen sisältö oli seuraava:

"Ottakaa huomioonne että teidän päällysmiehenne, Danville, viime

viikolla sai luvan olla poissa hoitaakseen muutamia omia asioitaan

Lyonissa, ja ettei häntä odoteta takaisin tulevaksi päivään tahi

kahteen. Hänen poissa ollessa jouduttakaa Trudainen asiaa. Ko'otkaa

kaikki todistukset ja olkaa itse valmiina ryhtymään toimiin samassa

kun saatte käskyn. Elkää lähtekö virastohuoneesta ennenkuin taas

saatte tietoja minulta. Jos teillä on kopia Danvilleä koskevasta

yksityisohjeesta, jonka te minulle kirjoititte, niin lähettäkää se

minun kotiini. Tahdon muistiani virkistää. Teidän alkuperäinen

kirjeenne on poltettu".

Tässä ilmoituskirje äkisti päättyi. Pannessaan sitä kokoon ja

pistäessään sitä taskuunsa, Lomaque huokaili. Tämä oli muuten

harvinainen tunteiden-ilmaus hänessä. Hän nojautui tuolin selkälautaa

vasten ja naputteli kynsillään pöytään. Äkkiä koputettiin hiljaa

huoneen ovea ja kahdeksan tahi kymmenen miestä -- nähtävästi uuden

Ranskalaisen Inkvisitionin haltijoita -- tyynenä astui sisään,

asettuivat seisomaan järjestykseen vasten seinää. Lomaque nyykäytti

päätään kahdelle heistä. "Picard ja Magloire, käykää istumaan tämän

pulpetin ääreen. Minä tarvitsen teitä toisten mentyä",

Näin sanoen antoi Lomaque muutamia sinetillä ja päällekirjoituksilla

varustettuja kirjeitä toisille huoneessa odottaville miehille, jotka

ottivat niitä vastaan äänettöminä, kumarsivat ja läksivät ulos.

Äkkinäinen katsoja olisi luullut heitä konttorikirjureiksi, jotka

ottivat vastaan kauppiaalta lähetettävien tavaroiden tunnuskirjoja. Ken

olisi voinut aavistaa että syytösten, vangitsemiskäskyjen, ja

kuolemantuomioitten antaminen ja vastaan-ottaminen -- tuomittujen

ihmisparkojen toimittaminen ruoaksi tuolle kaikkinielevälle

Guillotinelle [mestauskone, jota käytettiin Ranskan vallankumouksen

aikana] -- olisi voinut käydä noin tyynesti ja huolettomasti,

tuommoisella kylmämielisellä virkatottumuksella!

Kääntyen pulpetin ääressä istuviin kahteen mieheen sanoi Lomaque: "No

onko teillä nyt nuo muistoonpanot muassanne". (He vastasivat

myöntäväisesti). "Picard, teillä on ensimmäiset syytöskohdat tässä

Trudainen asiassa; teidän tulee lukea ensiksi. Minä olen jo lähettänyt

virka-ilmoitukset; vaan meidän täytyy kuitenkin lukea todistukset

alusta alkain ollaksemme varmat ettei niistä ole jäänyt mitään pois.

Jos muutoksia tulee tehtäväksi, niin nyt on aika niitä tehdä. Lukekaa,

Picard, ja tehkää se niin pikaan kuin mahdollista".

Saatuaan tämmöisen kehoituksen, veti Picard taskustaan muutamia pitkiä

paperikaistaleita ja alkoi lukea niistä seuraavaa:

"Pöytäkirja, sisältävä koottuja todistuksia Louis Trudainea vastaan,

jota luullaan, Kansalaisen Päällysmies Danvillen tekemän syytöksen

johdosta, syylliseksi vihollisuuteen vapauden pyhää asiaa vastaan, ja

vastahakoisuuteen kansan yksinvaltaisuutta vastaan. (1) Epäluulon

alainen henkilö on salaisen tarkastuksen alla, ja on seuraavat seikat

saatu ilmi. On huomattu hänen kahdesti käyneen yön aikana muutamassa

Papiston-kadun varrella olevassa talossa. Ensimmäisenä yönä kuljetti

hän mukanaan rahaa, -- toisena asiapapereita. Hän palasi sieltä ilman

kumpiakin. Nämä seikat on saatu tietää erään kansalaisen avulla, jonka

Trudaine on ottanut apumiehekseen taloutensa toimissa (niitä, joita

Tirannien aikana sanottiin palvelijoiksi), tämä mies on hyvä isänmaansa

rakastaja, jolle voi uskoa Trudaine'n tointen silmällä pitämisen. (2)

Asukkaita on Papiston-kadun varrella olevassa talossa hyvin paljon, ja

ne ovat muutamissa suhteissa hallitukselle vähemmin tunnettuja kuin

suotava olisi. On huomattu vaikeaksi saada varmoja tietoja siitä tahi

niistä henkilöistä, joiden luona Trudaine on käynyt, käyttämättä

vankeutta. (3) Vangitsemista on katsottu liian aikaiseksi, toiminnon

näin vasta alulla ollessa, koska se luultavasti estäisi salaliiton

kehkeytymistä ja antaisi varoituksen syyllisille, joten ehkä voisivat

päästä pakoon. Käsky on sentähden annettu tarkastaa heitä vaan tätä

nykyä, ja odottaa. (4) Kansalainen päällysmies Danville lähtee

Parisista vähäksi aikaa. Trudainen silmällä pitämisen toimi on

sentähden otettu allekirjoittaneelta ja annettu hänen kumppalilleen,

Magloirelle. -- Allekirjoittanut: Picard. Nimellä vahvistanut:

Lomaque".

Luettuansa niin pitkälle asetti poliisimies paperinsa

kirjoituspöydälle, odotti hetken käskyjä ja läksi ulos, kun hän ei

niitä saanut. Ei tullut mitään muutosta Lomaquen kasvoissa ilmautuvaan

murheellisuuteen ja levottomuuteen. Hän vielä naputteli tuskallisesti

kynsillään kirjoituspöytään eikä edes katsonut toiseen poliisimieheen

pyytäessään häntä lukemaan kertomuksensa. Magloire veti esille

samanlaisia paperikaistaleita kuin Picard ja luki niistä samalla

kiireisellä, asioimistapaisella, yksitoikkoisella äänellä:

"Trudainen asia. Pöytäkirjan jatkoa. Kansalais-asioitsija Magloire on

määrätty Trudainen silmälläpitoa jatkamaan, ja on seuraavat tärkeät

tiedot saatu ilmi edellisiin lisättäviksi. (1) Näyttää siltä kuin

Trudaine aikoisi käydä kolmannen kerran salaisesti Papiston-kadun

varrella olevassa talossa. On ryhdytty erityisiin toimiin voidaksemme

läheltä tarkastaa hänen tekojaan ja seuraus on ollut että toinen

henkilö on huomattu osalliseksi tuohon otaksuttuun salaliittoon. Tämä

henkilö on Trudainen sisar, ja Kansalais-päällysmies Danvillen vaimo".

"Voi ihmisparkaa! -- hukassa hän on!" mutisi Lomaque itsekseen

huoaisten, ja liikkuen levottomasti yhdeltä puolelta toiselle, vanhassa

kuluneessa nojatuolissaan. Nähtävästi Magloire ei ollut tottunut

huokauksiin, keskeyttämisiin, ja murheen osoituksiin siltä taholta,

sillä hyvin järkähtämätön tuo pääpoliisi tavallisesti oli. Hän katsoi

paperistaan ylös kummastuneena. "Jatka, Magloire!" huusi Lomaque

suuttuneena. "Miksi hitossa sinä et jatka?" -- "Aivan heti,

kansalainen", vastasi Magloire nöyrästi ja jatkoi:

"(2) Trudainen kotona on Danvillen vaimon osallisuus veljensä salaisiin

hankkeisin saatu ilmi edellämainitun isänmaallisen kansalaisen

valppauden kautta. Näiden kahden epäluulon alaisen henkilön

keskustelut tapahtuvat ainoastaan heidän kahden kesken ollessaan ja

kuiskuttelemalla. Vähä on, mikä on voitu kuulla; vaan tämä vähäinen

riittää todistukseksi siitä, että hän täydelleen tietää veljensä

aikomuksesta lähteä kolmannen kerran Papiston-kadun varrella olevaan

taloon. On vielä saatu tietää että hän on odottava veljensä

takaisintuloa ja että hän vasta sitten yksinänsä palaa omaan kotiinsa.

(3) Ankarimpiin keinoihin on ryhdytty Papiston-kadun varrella

olevan talon silmällä pitoa varten. On saatu tietää Trudaine'n

käyntien tarkoittaneen miestä ja vaimoa, joita talonomistaja ja muut

asukkaat tuntevat nimellä Duboit. Ne asuvat neljännessä kerroksessa.

Mahdotonta on nyt asian urkkimis-aikana käydä niiden huoneesen tahi

tutkia kansalaista Dubois ja hänen vaimoansa, saattamatta meille

haitallista häiriötä ja meteliä siihen taloon ja sen naapuristoon.

Poliisimies jätettiin paikkaa silmällä pitämään, kunnes tutkimis- ja

vangitsemis-käskyjä saataisiin. Niiden saaminen tuli sattumoilta

estetyksi. Kun ne viimein saatiin huomattiin molempain sekä miehen että

vaimon olevan poissa. Ei ole vielä tähän saakka päästy niiden jäljille.

(4) Talonomistaja heti vangittiin samoin kuin taloa tarkastamaan

asetettu poliisimies. Talonomistaja vakuuttaa ettei hän tiedä mitään

talonsa asukkaista. Luullaan hänen kuitenkin olleen salajuoniin

osallisena kuin myös että ne paperit, jotka Trudaine kuljetti

kansalaisille Dubois, olivat väärennettyjä matkapasseja. Ei ole

mahdotonta että heidän on onnistunut näillä ja rahalla jo päästä

Ranskanmaasta. On ryhdytty toimiin niiden kiinniottamista varten siinä

tapauksessa ett'eivät vielä ole yli rajan kulkeneet. Enempiä tietoja

heistä ei ole vielä saatu. (5) Trudaine ynnä hänen sisarensa ovat

alituisen tarkastuksen alla; ja allekirjoittanut odottaa saadakseen

enempiä käskyjä, ja pidäksen valmiina niitä toimeenpanemaan. --

Allekirjoittanut: Magloire. Nimellä vahvistanut: Lomaque".

Herettyänsä muistoonpanojaan lukemasta, Magloire asetti ne

kirjoituspöydälle. Hän oli selvästi suosittu mies virastossa ja luotti

asemaansa; sillä hän uskalsi tehdä muistutuksen, eikä heti lähtenyt

huoneesta äänettömänä niinkuin hänen edelläkävijänsä Picard.

"Kun kansalainen Danville palajaa Parisiin", alkoi hän, "niin hän

varmaan hämmästyy huomatessaan että hän syyttämällä vaimonsa veljeä,

samalla myös on syyttänyt tietämättänsä omaa vaimoansa".

Lomaque katsahti häneen äkisti, tuo vanha heikkous silmissä, joka teki

ne niin kummallisen näköisiksi muutamissa tilaisuuksissa. Magloire

ymmärsi tämän ennusmerkin merkityksen ja olisi joutunut hämille, ellei

hän olisi ollut poliisimies.

Nyt hän taastui askeleen tai kaksi pöydästä eikä puhunut mitään.

"Ystäväni Magloire", sanoi Lomaque, lempeästi iskien silmää, "teidän

viimeinen muistutuksenne näyttää minusta peitetyltä kysymykseltä. Minä

aina kysyn suoraan toisilta -- en koskaan vastaa itse kysymyksiini.

Te tahdotte tietää, kansalainen, mikä salainen syy meidän

päällysmiehellämme on tehdä kanne vaimonsa veljeä vastaan? Mitä jos

itse koettaisitte miettimällä löytää sen. Se tulee olemaan erinomaisen

sopiva toimi teille, ystäväni Magloire -- erinomaisen sopiva harjoitus

virkatuntien perästä".

"Onko muita käskyjä?" kysyi Magloire nyreissään.

"Ei ole vastaluettuja ilmoituksia koskevia", vastasi Lomaque. "En tiedä

mitään muutettavaa tahi lisättävää kuultuani ne uudestaan. Vaan minulla

on heti pieni mnistoonpano valmiina teille. Istukaa toiseen pöytään,

ystävä Magloire; minä pidän teistä hyvin paljon kun vaan ette ole

utelias, -- pyydän, istukaa".

Näin kohteliaasti puhellen poliisimiehelle lempeimmällä äänellään,

Lomaque otti esille taskukirjansa, ja siitä pienen kirjeen, jonka

hän aukaisi ja luki läpi tarkkaavaisuudella. Se aikoi lauseella:

"Yksityisiä virkaohjeita Päällysmies Danvillen suhteen", ja sen sisältö

oli muutoin seuraava: -- Allekirjoittanut voi lujasti vakuuttaa, kauan

tunnettuansa Danvillen perheellistä elämää, että hänen syynsä vaimonsa

veljen ilmi-autamiseen ovat paljaastaan yksityistä laatua, ja ett'eivät

ole kaukaisimmassakaan yhteydessä valtiollisten seikkain kanssa.

Lyhyesti puhuen, asia on seuraava: -- Louis Trudaine vastusti alusta

alkain sisarensa naimista Danvillen kanssa, epäillen jälkimäisen

luonnetta ja mielen laatua. Naiminen kumminkin tapahtui ja veli malttoi

mielensä ja odotti seurauksia, käyttäen sitä varokeinoa että hän muutti

asumaan sisarensa läheisyyteen, ollakseen välittäjänä, jos tarve

vaatisi, aviomiehen mahdollisesti tapahtuvien rikosten ja vaimon

kärsittävien tuskain välillä. Seuraukset olivat hänen pahimpia

aavistuksiaan pahemmat, ja vaativat sitä välittäjätointa, johon hän oli

valmistainnut. Hän on murtamattoman voimakas, kärsivällinen ja

nuhteeton mies, ja on tehnyt sisarensa suojaamisen ja lohduttamisen

elämänsä päämääräksi. Hän ei anna langolleen vähintäkään syytä

julkiseen riitaan itsensä kanssa. Häntä ei voi pettää, suututtaa eikä

väsyttää; ja hän on Danvillea etevämpi joka suhteessa -- käytöksen,

mielenlaadun ja ky'yn suhteen. Asiain näin ollessa lienee tarpeetonta

sanoa, että hänen lankonsa viha häntä kohtaan on leppymättömintä

laatua, ja samoin tarpeetonta viitata ilmi-annon aivan selviin

vaikutussyihin.

"Mitä niihin epäluulon-alaisiin seikkoihin tulee, joista ei ole

syytetty ainoastaan Trudainea, vaan myös hänen sisartaan, niin

allekirjoittanut on pahoillaan, ett'ei hän voi, tämän enempää, niitä

ymmärtää eikä selittää. Tällä valmistuvaisella kannalla ollessaan

näyttää asia olevan läpitsetunkemattoman salaisuuden peitossa".

Lomaque luki nämä rivit läpi lopussa olevaan omaan allekirjoitukseensa

saakka. Tämä oli se kopia Salaisista Ohjeista, joita häneltä oli

pyydetty siinä kirjoituksessa, jota hän tarkasteli ennenkuin nuo kaksi

poliisimiestä tulivat huoneesen. Verkkaan ja niinkuin näytti,

vastahakoisesti, hän kääri kirjeen uuteen paperi-arkkiin ja oli

sulkemaisillaan sitä sinetillä, kun koputus oveen häntä pysähdytti.

"Astukaa sisään", huusi hän äkäisesti; ja mies, työpuvussa ja

pölyisenä, astui huoneesen, kuiskasi sanan tahi pari hänen korvaansa,

nyykäytti päätään ja läksi ulos. Lomaque säpsähti kuullessaan

kuiskutuksen; ja avattuaan kirjeensä uudestaan, kirjoitti hän

pikaisesti nimikirjoituksensa alle: -- "Olen juuri saanut tietää että

Danville on kiiruhtanut Pariisiin palajamistaan ja odotetaan tulevaksi

tänä iltana". Kirjoitettuaan nämä rivit, hän sinetitti kirjeen,

kirjoitti päällekirjoituksen ja antoi sen Magloirelle. Poliisimies

katseli päällekirjoitusta lähtiessään ulos huoneesta -- se oli

"Kansalaiselle Robespierre, Saint Honoré-katu".

Yksin jäätyänsä, Lomaque nousi istuiltaan ja asteli levottomasti edes

takaisin kynsiänsä pureskellen.

"Danville tulee takaisin tänä iltana", sanoi hän itsekseen; "ja

ratkaiseva hetki tulee hänen kanssaan. Trudaine olisi salaliittolainen!

Sisar Rosa (niinkuin tapansa oli häntä nimittää) salaliittolainen! Äh!

salaliitto voi tuskin olla vastaus arvoitukseen tällä kertaa. Mikä se

on?"

Hän kävi pari kertaa edestakaisin äänettömänä -- seisattui sitten

avonaisen akkunan eteen ja katseli sitä vähäistä osaa taivaasta, minkä

kadunvarrella olevilta rakennuksilta voi nähdä.

"Tähän aikaan viisi vuotta takaperin", sanoi hän, "puhui Trudaine

minulle tuolla penkillä, josta saattoi Seineä ihailla; ja sisar Rosa

piti kahvia lämpimänä vanhaa rumanaamaista Lomaque-parkaa varten. Nyt

olen virallisesti velvoitettu epäilemään heitä molempia; kenties heitä

vangitsemaan; kenties --, tahtoisin että tämä toimi olisi jollekulle

toiselle annettu. En sitä tahtoisi -- en tahtoisi sitä millään

tavalla!"

Hän palasi kirjoituspöydän luo ja istuutui papereitansa tarkastamaan

semmoisen miehen äreällä katsannolla, joka on päättänyt karkoittaa

vaivaavia ajatuksia hyvin kovan työnteon voimalla. Enemmän kuin tunnin

hän uutterasti työskenteli, silloin tällöin haukkasi hän kuivasta

leipäviipaleesta palasen ja pureskeli sitä. Silloin hän hetkeksi

pysähtyi työssään ja rupesi taas miettimään. Vähitellen ilta alkoi

hämärtää ja huone kävi pimiäksi.

"Kenties pääsemme yli tämän illan, viimeinkin -- ken tietää?" sanoi

Lomaque soittaen pöytäkelloa saadakseen valkeata. Kynttilöitä tuotiin;

ja samalla palasi poliisimies Magloire, tuoden pientä suljettua

kirjettä. Se sisälsi vangitsemiskäskykirjeen ja ohuen kolmikulmaisen

kirjeen, joka paremmin oli rakkaudenkirjeen tahi naisen kutsumuskirjeen

näköinen kuin minkään muun. Lomaque aukasi kirjeen uteliaasti ja

luki siitä seuraavat sievästi kirjoitetut rivit, joiden alla oli

Robespierren nimikirjaimet -- V. R. -- ja jonka kirjaimet olivat

kauniisti tehtyjä salamerkkejä.

"Vangitse Trudaine ja hänen sisarensa tänä iltana. Paremmin asiaa

mietittyäni en ole aivan varma tuleeko Danville takaisin niin aikaisin

että voi olla läsnä, joka ehkä olisi vielä parempi. Hän ei voi

aavistaakaan mitään vaimonsa vangitsemisesta. Pidä häntä tarkoin

silmällä kun tämä tapahtuu, ja lähetä yksityinen ilmoitus siitä

minulle. Minä pelkään että hän on paheellinen mies; ja kaikesta enimmin

inhoan Pahetta".

"Onko minulla muuta työtä tänä ehtoona?" kysyi Magloire haukotellen.

"Ainoastaan eräs vangitseminen", vastasi Lomaque. "Kokoelkaa miehenne

ja kun olette valmiina, niin hankkikaa vaunut portille odottamaan".

"Olimme juuri ehtoolliselle menemäisillämme", murisi Magloire

itsekseen, pois lähtiessään. "Vieköön hiisi nuo ylimykset! Niillä on

kaikilla semmoinen kiiru tulla guillotiniin etteivät suo ihmiselle niin

paljon aikaa että edes saisi rauhassa syödä ruokansa!"

"Ei siitä nyt pääse mihinkään", mutisi Lomaque, murheellisella

katseella pistäen vangitsemiskäskyn ja kolmikulmaisen kirjeen

taskuunsa. "Hänen isänsä oli minun pelastukseni; hän itse tervehti

minua aivan kuin vertaistaan; hänen sisarensa kohteli minua aivan kuin

herrasmiestä, niinkuin siihen aikaan sanottiin; ja nyt --"

Hän vaikeni ja pyyhki otsaansa -- aukasi sitten pulpettinsa, otti siitä

esille viinaputellin ja kaatoi siitä itselleen lasin nestettä, jota hän

nautti verkalleen, vähin ryypyin.

"Tokkohan muut ihmiset tulevat pehmeämpi-sydämisiksi vanhoillaan?"

sanoi hän. "Minä ainakin näytän siksi tulevan. Miehuutta! miehuutta!

mikä kerran on tapahtuva, se tapahtuu. Vaikka tässä panisin pääni

vaaran alttiiksi, en voisi heidän vangitsemistaan estää. Ei löydy koko

virkakunnassa miestä, joka ei olisi valmis sitä tekemään, ellen minä

tahtoisi".

Tällöin kuului rattaiden tärinä ulkoa.

"Siinä on vaunut", huudahti Lomaque, pistäen takaisin putellinsa ja

ottaen hattunsa. "Koska tämä vangitseminen kumminkin on tapahtuva, on se

yhtä heille, vaikka minä sen teen".

Lohdutellen itseään miten parhaiten voi tällä mietteellä, puhalsi

pääpoliisi Lomaque kynttilät sammuksiin ja lähti ulos huoneesta.

KOLMAS LUKU.

Mitään tietämättä miehensä päätöksestä palata Pariisiin päivää ennemmin

kuin oli lähtiessään luvannut, sisar Rosa jätti yksinäisen kotinsa,

viettääksensä iltaa veljensä kanssa. Olivat jutelleet keskenään kauan

auringon laskun jälkeen ja antaneet pimeän tulla hiipien huomaamatta,

niinkuin ihmiset tahtovat, jotka ovat levollisessa, perheellisessä

keskuspuheessa. Niin tapahtui, kummallisen sattumuksen kautta,

että juuri silloin kun Lomaque puhalsi kynttilänsä sammuksiin

virkahuoneessaan, Rosa sytytti lukulamppua veljensä asunnossa.

Viiden vuoden tuskat ja murheet olivat surkealla tavalla muuttaneet

hänen ulkonäkönsä. Hänen kasvonsa näyttivät laihemmilta ja pitemmiltä;

kerran niin suloinen "valko ja puna" hänen poskillaan oli mennyttä;

hänen vartalonsa oli jo jonkunlaisen heikkouden vaikutuksesta käynyt

vähän kyyryyn, jonka voi huomata hänen käydessään. Hänen käytöksensä

oli kadottanut neidollisen kauneutensa ainoastaan tullakseen

luonnottoman tyyneksi ja raukeaksi. Kaikista hänen sulouksistaan, jotka

olivat niin onnettomilla seurauksilla, vaan samalla niin viattomasti,

viehättäneet hänen sydämetöntä miestään, oli yksi ainoa jäänyt -- hänen

äänensä viehättävä sulous. Jos kohta silloin tällöin joku murheen sävel

siihen sekaantui, oli sen tyyni, luonnollinen viehättäväisyys kuitenkin

jäljellä. Kaiken muun sulouden hävityksestä oli tämä ainoa sulous

pelastunut muuttumatta! Hänen veljensä -- vaikka hänen kasvonsa

näyttivät huolen kalvaamilta ja hänen käytöksensä surullisemmalta

kuin ennen, näytti vähemmin entisestään muuttuneelta. Heikommassa

rakennus-aineessa ensimmäiseksi rakoja huomaa. Tuo maailman epäjumala,

Kauneus, viettää heikointa ja lyhyintä ikäänsä siinä temppelissä, mistä

me enimmin tahdomme häntä jumaloida.

"Ja sinä luulet todellakin, Louis, että meidän vaarallinen hankkeemme

on onnellisesti päättynyt tällä hetkellä?" sanoi Rosa surullisesti,

sytyttäen lamppua ja asettaen lasikupua sen päälle. "Mikä helpoitus jo

tuostakin on, kun kuulen sinun sanovan, että luulet meidän viimeinkin

onnistuneen!"

"Minä sanoin vaan toivovani, Rosa", vastasi veli.

"Hyvä, myöskin toivo on kallis-arvoinen sana sinun suustasi, Louis, --

kallis-arvoinen sana kuulla vaikka kenen suusta tässä kauheassa

kaupungissa, ja näinä Hirmun päivinä".

Hän vaikeni äkkiä, nähdessään veljensä kohottavan kättään

varoitukseksi. He katselivat toisiinsa äänettöminä ja kuuntelivat.

Huoneen sivuitse kulkevain askelten kopina -- joka lakkasi hetkeksi

juuri huoneen kohdalla -- sitten kuului taasen -- kuului läpi auki

olevan akkunan. Ei kuulunut mitään muuta, ei ulkoa ei sisällä, joka

olisi häirinnyt illan hiljaisuutta -- Hirmun kuolonhiljaisuutta, joka

jo monta kuukautta oli vallinnut Parisissa. Tämän ajan omituisia

tunnusmerkkejä oli tuokin, että ohitse kulkevissa askeleissakin, jotka

kuuluivat vähän oudoilta illan pimeydessä, oli jo epäluulon esinettä,

sekä veljelle että sisarelle -- niin luonnollista epäluulon syytä, että

he lakkasivat puhumasta aivan kuin luonnollisesta syystä, ilman

sanaakaan vaihtamatta selitykseksi, kunnes noitten outojen askelten

kopina oli hälvennyt.

"Louis", jatkoi Rosa, hiljentäen ääntänsä sopotukseksi, kun ei enää

mitään kuulunut, "milloinka minä saan kertoa salaisuutemme miehelleni?"

"Ei vielä!" sanoi Trudaine totisena. "Ei sanaakaan, ei viittaustakaan

sinnepäin, ennenkuin minä annan luvan. Muista, Rosa, että lupasit olla

vaiti jo alusta. Kaikki riippuu siitä, pidätkö lupaustasi pyhänä,

kunnes minä päästän sinut siitä".

"Minä tahdon pitää sitä pyhänä; minä tahdon todellakin, kaikesta

huolimatta, vaikka miten mieleni tekisi", hän vastasi.

"Se on aivan kylliksi minun rauhoittamisekseni -- ja nyt, armaani,

puhukaamme muusta. Noilla seinilläkin voi olla korvat, ja ehkä tuo

suljettu ovikaan tuossa ei ole miksikään turvaksi". Hän katsoi siihen

levottomasti puhuessaan. "Vähitellen olen tullut samoihin mielipiteisin

kuin sinä, Rosa, tuosta minun uudesta palvelijastani -- siinä on

jotakin viekasta hänen kasvoissaan. Tahtoisin olleeni yhtä sukkela sitä

huomaamaan, kuin sinä olit".

Rosa katsoi häneen peljästyneenä. "Onko hän tehnyt mitään epäluulon

alaista? Oletko huomannut hänen vakoavan sinua? Kerro minulle pahinta,

Louis".

"Hsh! hsh! rakas sisareni, ei niin ääneen. Älä saata itseäsi niin

levottomaksi; hän ei ole tehnyt mitään epäluulonalaista".

"Lähetä hänet pois -- minä rukoilen, lähetä hänet pois, ennenkuin on

liian myöhäistä!"

"Ja hän on antava minut ilmi, kostosta, samana iltana jona hän lähtee

täältä. Sinä unhotat että palvelijat ja herrat nyt ovat yhden-arvoisia.

On ikäänkuin minulla ei olisi palvelijaa ollenkaan. Minun kanssani

asuu eräs kansalainen, joka taloudellisilla töillään saattaa minua

kiitollisuuden velkaan, jota kiitollisuutta minun tulee rahallisesti

osoittaa. Ei! ei! jos minä te'en jotain, niin minun tulee koettaa

saada häntä luopumaan minusta. Vaan me olemme jo joutuneet ikävään

puheen-aineesen -- mitä jos taas muutan ainetta? Sinä löydät tuolta

pöydältä, joka on nurkassa, pienen kirjan -- sano mikä on sinun

ajatuksesi siitä".

Kirja oli Corneille'n näytelmä Cid, kauniisti sidottu sinisiin

sahviani-kansiin. Rosa innostui sitä ylistämään. "Minä löysin sen

eräästä kirjakaupasta eilen", sanoi hänen veljensä, "ja ostin sen,

lahjoittaakseni sen sinulle. Corneille ei ole kirjailija, joka saattaa

ketään harmillisiin seikkoihin, ei edes näinäkään aikoina. Etkös muista

kerran sanoneesi, entisinä aikoina, häpeissäsi olevasi siitä, kun et

tuntenut kuin hyvin vähän meidän suurinta dramallista kirjailijaa?"

Rosa muisti hyvin, ja hymyili yhtä onnellisena kuin menneinä aikoina

lahjastaan. "Siinä on muutamia hyviä piirroskuvia joka näytöksen

alussa", jatkoi Trudaine, huolellisennäköisenä johdattaen sisarensa

huomiota kuviin, ja nousi sitten äkkiä hänen vierestään, nähtyänsä

hänen mielistyneen niiden katselemiseen.

Hän kävi akkunan luokse -- kuunteli -- väisti syrjään akkunanpeitettä

ja katsoi kadulle kumpaankin suuntaan. Ei elävää sielua ollut

näkyvissä. "Minä taisin erehtyä", hän ajatteli ja palasi nopeasti

sisarensa luokse; "vaan kyllä minä varmaan luulin että mua seurasi

vakoja tänään kadulla kulkiessani".

"Minä arvelen", sanoi Rosa, vielä tarkastellen kirjaansa, "arvelen

tokkohan minun mieheni antaa minun mennä 'Le Cid'ia' katsomaan, kun

sitä ensi kerran näytetään?"

"Ei!" huusi ääni ovella, "ei, vaikka polvillesi lankeaisit häntä

rukoilemaan!"

Rosa kääntyi sinnepäin hätähuudolla. Siinä seisoi hänen miehensä

kynnyksellä, karsaasti katsoen häneen, hattu päässä ja kädet tylysti

taskuun pistettyinä. Trudainen palvelija ilmoitti hänen tuloa,

hävyttömällä hymyllä, sillä äänettömällä välihetkellä, joka seurasi

ilmestymistä. "Kansalainen, päällysmies Danville, käymään kansalaisen,

hänen vaimonsa luokse", sanoi mies ivallisesti, kumartaen isännälleen.

Rosa katsoi veljeensä, astui sitten pari askelta oveen päin. "Tämä oli

odottamaton tulo", sanoi hän heikolla äänellä; "onko jotakin

tapahtunut? Me -- me emme odottaneet sinua --". Hänen äänensä kävi

kovin heikoksi, nähdessään miehensä lähestyvän, kalpeana huulia myöten

tukahutetusta suuttumuksesta.

"Kuinka rohkenit tulla tänne kuultuasi sen, minkä minä sinulle sanoin?"

kysyi hän pikaisesti matalalla äänellä.

Rosan koko ruumista pöyristi hänen miehensä sanat, ikäänkuin tämä olisi

häntä lyönyt. Veri nousi hänen veljensä kasvoihin, kun tämä huomasi

sen, vaan hän hillitsi itsensä, ja tarttuen sisarensa käteen, talutti

hänet muutamaan nojatuoliin istumaan.

"Minä kiellän sinua istumasta tässä talossa", sanoi Danville, vielä

lähestyen; "minä käsken sinua tulemaan täältä kanssani! Kuuletko sinä?

Minä käsken sinua!"

Hän astui vaimoaan yhä lähemmäksi, vaan huomasi Trudainen silmien

tuimasti tuijottavan häneen, ja seisattui. Rosa hypähti ylös ja

heittäytyi heidän väliinsä.

"Oi, Charles, Charles!" sanoi hän miehelleen. "Sopikaa Louis'n kanssa

tänä iltana, ja ole lempeä taas minua kohtaan -- minulla on syytä

vaatia paljoa sinulta, vaikka sinä et voi sitä aavistaakaan!"

Tämä käänsi kasvonsa toisaannepäin ja nauroi ylenkatseellisesti. Rosa

koetti taas puhua, vaan Trudaine kosketti hänen käsivarttaan ja loi

häneen varoittavan katseen.

"Ilmoitusmerkkejä!" huusi Danville; "salaisia ilmoitusmerkkejä teidän

kesken!"

Epäilevästi katsellessaan vaimoaan, sattui hänen silmänsä Trudainen

lahjakirjaan, jota Rosa vielä tietämättään piti kädessään.

"Mikä kirja se on?" kysyi hän.

"Ei se ole kuin eräs Corneillen näytelmä", vastasi Rosa; "Louis on

juuri lahjoittanut sen minulle".

Tämän selityksen perästä Danvillen hillitty suuttumus puhkesi ilmi

valloilleen.

"Anna se hänelle takaisin!" huusi hän raivossaan. "Sinun ei pidä ottaa

mitään lahjaa häneltä; perheenvakojan myrkky tahraa kaikkea mitä hän

koskettelee. Anna se hänelle takaisin!" Rosa empi. "Sinä et tahdo?" Hän

tempasi kirjan häneltä lausuen kirouksen -- heitti sen lattiaan ja

asetti jalkansa sen päälle.

"Oi, Louis Louis! Jumalan tähden puhu!"

Trudaine otti askeleen eteenpäin, kun kirja lensi maahan. Samassa hänen

sisarensa löi käsivartensa hänen vartalonsa ympäri. Hän seisattui,

tulipunaisesta muuttuen haahmonkalpeaksi.

"Ei! ei! Louis", sanoi Rosa, kovemmin kiinnipitäen häntä; "ei viiden

vuoden kärsivällisyyden perästä. Ei -- ei!"

Hiljaa otti hän irti käsivartensa.

"Sinulla on oikein, rakas sisareni. Älä pelkää, kaikki on jo ohitse

nyt".

Näin sanoen väisti hän sisarensa kauemmas luotaan ja otti äänetönnä

kirjan ylös lattialta.

"Eikö tämän pitäisi loukata teitä myös?" sanoi Danville ilkeällä

hymyllä. "Teillä on kummallinen luonne -- toinen mies olisi vaatinut

minua kaksintaisteluun!"

Trudaine katsoi häneen vakavasti; otti taskustaan nenäliinansa ja

pyyhkieli sillä kirjan ryvettyneitä kansia.

"Jos voisin pyyhkiä pois verenne tahrat minun omastatunnostani yhtä

helposti kuin voin pyyhkiä saappaanne tekemät tahrat tästä kirjasta",

sanoi hän tyynesti, "niin olisi tämä teidän viimeinen hetkenne. Älä

itke, Rosa", jatkoi hän, kääntyen taas sisareensa; "minä tahdon pitää

sinun kirjaasi varallesi, siksi kun voit sen itse ottaa".

"Ai'ot tehdä tämän! Ai'ot tehdä tuon!" huusi Danville, vihastuen yhä

pahemmasti ja antaen vihansa voittaa älykkäisyytensäkin. "Puhu

vähemmällä luottamuksella tulevaisuudesta -- et tiedä mitä se sinulle

tuo. Hallitse kieltäsi, kun minun läsnä ollessani puhut; se päivä on

tuleva, jolloin tarvitset minun apuani -- minun apuani, kuulitko?"

Trudaine käänsi kasvonsa sisarestaan pois, ikäänkuin hän olisi

peljännyt näyttää niitä hänelle sillä hetkellä kun nämä sanat

lausuttiin.

"Mies, joka minua seurasi tänään, oli vakoja -- Danvillen lähettämä

vakoja!" tämä ajatus juolahti hänen mieleensä, vaan hän ei sitä

lausunut. Hetken äänettömyys seurasi; silloin kuului illan

hiljaisuudessa kaukaista rattaiden jyrinää. Tämä ääni tuli lähemmäksi

ja lähemmäksi -- tuli aivan lähelle ja taukosi akkunan alla.

Danville kiiruhti akkunan luo ja katsoi ulos tutkivasti.

"En ole jouduttanut takaisin-tuloani turhaan. En olisi tahtonut jäädä

läsnä-olematta tässä vangitsemisessa mistään hinnasta", ajatteli hän,

tirkistellen ulos pimeyteen.

Tähtiä näkyi taivaalla, vaan kuutamoa ei ollut sinä iltana. Hän ei

voinut tuntea vaunuja eikä niitä henkilöitä, jotka nousivat niistä; ja

hän kääntyi taas huoneesen päin. Hänen vaimonsa oli vaipunut muutamaan

nojatuoliin -- vaimon veli oli asettamassa kaappiin kirjaa, jota oli

luvannut säilyttää sisarelleen. Tässä kuoleman hiljaisuudessa kuului

portailta nousevien askelten kopina tuskallisen selvään. Viimein ovi

aukeni hiljaa.

"Kansalainen Danville, terveyttä ja veljellisyyttä!" sanoi Lomaque,

seisten ovessa, poliisimiehet hänen takanaan. "Missä kansalainen Louis

Trudaine?" jatkoi hän, aloittaen tavallisen mallin mukaan.

Rosa töytäsi ylös tuolilta; vaan hänen veljensä käsi peitti hänen

huulensa ennenkuin hän ennätti puhua.

"Nimeni on Louis Trudaine", hän vastasi.

"Charles!" huusi hänen sisarensa, irroittaen itsensä hänestä ja vedoten

mieheensä, "keitä nämä ihmiset ovat? Mitä niillä on täällä tekemistä?"

Miehensä ei vastannut.

"Louis Trudaine", sanoi Lomaque, verkkaan vetäen käskykirjaa

taskustaan, "Tasavallan nimessä minä teidät vangitsen".

"Rosa, tule takaisin tänne", huusi Trudaine.

Se oli liian myöhäistä; hän oli jo irroittanut, ja kauhistuksen

ajattelemattomuudessa tarttui hän miehensä käsivarteen.

"Pelasta hänet!" huusi hän. "Pelasta hänet, kaiken tähden mitä

maailmassa kalliina pidät! Sinä olet tuon miehen päällysmies, Charles

-- käske hänet ulos huoneesta!"

Danville irroitti raakamaisesti hänen kätensä käsivarrestaan.

"Lomaque täyttää velvollisuutensa. Niin", lisäsi hän, voitonriemuisella

katseella Trudaineen, "niin, täyttää velvollisuutensa. Katso vaan

minuun niin paljon kuin vaan tahdot -- sinun katseesi ei minua voi

liikuttaa. Minä annoin sinut ilmi! Minä tunnustan sen -- minä kehuu

sitä! Olen pelastanut itseäni vihamiehestä ja valtiota huonosta

kansalaisesta. Muista salaista käyntiäsi talossa Papiston-kadun

varrella!"

Hänen vaimonsa päästi kauhistuksen huudon. Hän tarttui uudestaan

miehensä käsivarteen molemmilla käsillään -- noilla heikoilla,

vapisevilla käsillään, jotka näyttivät äkkiä saaneen miehen voimia ja

jäntevyyttä.

"Tule tänne -- tule tänne! minun täytyy ja minä tahdon puhua sinulle!"

Hän veti hänet suurella voimalla muutamaan tyhjänä olevaan huoneen

nurkkaan. Kuolonkalpeana ja kauhistuneella katsannolla nousi hän

varpailleen ja lähisti huuliansa miehensä korvaan. Tällä hetkellä

Trudaine huusi hänelle:

"Rosa, jos sinä puhut, olen minä hukassa".

Hän pysähtyi aikeessaan, kuullessaan veljensä äänen, päästi miehensä

käden, ja katsoi veljeensä väristen.

"Rosa", jatkoi Trudaine, "sinä olet luvannut ja sinun lupauksesi on

pyhä. Jos arvossa pidät kunniaa ja rakastat minua, tule tänne -- tule

tänne ja ole vaiti".

Hän ojensi kätensä. Rosa riensi hänen luoksensa; ja nojaten päätään

vasten hänen rintaansa, purskahti hän katkeraan itkuun.

Danville kääntyi levottomasti poliisimiehiin. "Viekää pois vankinne",

sanoi hän; "te olette jo täyttäneet velvollisuutenne täällä".

"Ainoastaan puoleksi", vastasi Lomaque, tuimasti tarkaten häntä. "Rosa

Danville --"

"Minun vaimoni!" huusi toinen. "Mitä minun vaimolleni?"

"Rosa Danville", jatkoi Lomaque säälimättömästi, "te olette saman

vangituksen alainen kuin Louis Trudaine".

Rosa nosti päänsä äkkiä veljensä rinnoilta. Trudainen voimallisuus oli

paennut -- hän vapisi. Rosa kuuli hänen sopottavan itsekseen: "Rosa

myöskin! Ei, Jumalani! Tuota en tiennyt odottaa". Hän kuuli nämä sanat

ja nyyhki pois kyyneleet silmistään, ja suuteli häntä sanoen:

"Minä olen siitä iloinen, Louis. Me yhdessä uskalsimme -- yhdessä

tulemme nyt kärsimään. Minä olen hyvilläni siitä!"

Danville katsoi epäileväisesti Lomaqueen, kun ensimmäinen hämmästyksen

puuska oli mennyt ohitse.

"Mahdotonta!" huusi hän. "En ole koskaan syyttänyt vaimoani. Tässä on

joku erehdys: te olette menneet valtuuskirjanne ylitse".

"Vaiti!" sanoi Lomaque tuimasti ja mahtavaisesti. "Vaiti, kansalainen,

ja antakaa arvoa Tasavallan päätökselle!"

"Sinä konna! näytä minulle vangitsemis-käskykirja!" sanoi Danville.

"Kuka on uskaltanut syyttää vaimoani?"

"Te olette!" sanoi Lomaque kääntyen häneen halveksivalla naurulla. "Te

-- ja konnan nimi takaisin teille itsellenne! Te, syyttämällä hänen

veljeänsä! Ahaa! Me olemme ankarat virantoimissamme; me emme menetä

aikaamme nimien huutamiseen -- me teemme havaintoja. Jos Trudaine on

syyllinen, on teidän vaimonne osallinen hänen rikokseensa. Me tiedämme

sen; ja me vangitsemme hänet".

"Minä panen tätä vangitsemista vastaan", huusi Danville. "Minä olen

tässä päällikkö. Kuka minua vastustaa?"

Taipumaton ylipoliisi ei vastannut. Joku uusi jyrinä kadulta kävi hänen

korviinsa. Hän riensi akkunan luokse ja katsoi ulos tutkivaisesti.

"Ken minua vastustaa?" huusi Danville uudestaan.

"Kuunnelkaa!" huusi Lomaque, kohottaen kättänsä. "Ääneti, ja

kuunnelkaa!"

Joukossa astuvien ihmisten jalkain töminä alkoi kuulua hänen

puhuessaan. Ihmisäänet, jotka hiljaa ja yksiäänisesti hyräilivät

marseillaise-laulua, yhdistyi juhlallisesti raskaitten, säännöllisten

askelten töminään. Tulisoittojen valo alkoi yhä selvemmin välkkyä

punaiselta, himeän tähtitaivaan alla.

"Kuuletteko tuon? Näettekö lähestyviä tulisoittoja?" huusi Lomaque,

riemullisesti osoittaen kadulle. "Kunniaa kansallislaululle ja

sille miehelle, jonka kädessä on koko Ranskanmaan onni! Hattu

päästä, kansalainen Danville! Robespierre kulkee ohitse. Hänen

henkivartijajoukkonsa, nuo Tuima-iskuiset, ovat häntä saattamassa

tulisoitoilla Jakobini-klubiin! -- Ken teitä vastustaisi, niinhän te

sanoitte? Teidän herranne ja minun; se mies, jonka nimikirjoitus on

tämän käskykirjan alla -- se mies, joka kynänpyörähdyksellä voi lähettää

meidän molempain päät yhdessä vierimään guillotinin pussiin! Huudanko

häntä hänen kulkeissaan talon ohitse? Kerronko hänelle että Päällysmies

Danville vastustaa minua vangitsemisen toimittamisessa? Teenkö niin?

Teenkö niin?" Ja ylenkatseensa suuruudessa, näytti Lomaque aivan

kasvavan ruumiinkoossaankin, työntäessään vangitsemiskäskyn Danvillen

silmäin eteen, ja osoittaen allekirjoitusta keppinsä kahvalla.

Rosa katsoi ylös kauhistuksella Lomaquen lausuessa viimeisiä

sanojaan -- katsoi, ja näki miehensä kavahtavan vangitsemiskäskyn

nimikirjoituksen edessä ikäänkuin olisi itse guillotini ilmestynyt

hänen eteensä. Hänen veljensä tunsi hänen horjahtavan käsissään ja

pelkäsi suuresti miten sisarensa voimat ja mielenmaltti voisi kestää,

jos vangitsemisen kauhu ja viivytys tulisi vielä kauemmin hänen

mieltään kuohuttamaan.

"Rohkeutta, Rosa; rohkeutta!" sanoi hän. "Sinä olet käyttäinnyt

jalosti: sinun ei pidä nyt horjuman. Ei, ei! Ei sanaakaan enää. Ei

sanaakaan ennenkuin minä taas kykenen selvään ajattelemaan ja

päättämään mikä on parahinta. Rohkeutta, rakas sisareni: henkemme

riippuu siitä. Kansalainen", jatkoi hän, kääntyen Lomaqueen,

"toimittakaa vaan tehtävänne, -- me olemme valmiina".

Raskaitten askelten töminä ulkona kävi yhä kovemmaksi; laulu kuului

joka hetki selvemmin; palavien tulisoittojen leimuaminen valaisi taas

pimeätä katua. Ottaen syyksi hatun tarjoamisen Trudainelle, astui

Lomaque aivan häntä lähelle, ja kääntyen selin Danvilleen, kuiskasi:

"en ole unhottanut hää-aattoiltaa enkä penkkiä joen-äyräällä".

Ennenkuin Trudaine ennätti vastata oli hän ottanut Rosan

päällysvaatteen ja päähineen erään apumiehensä kädestä ja auttoi häntä

niiden päällepanemisessa. Danville, vielä kalpeana ja vapisevana, astui

nähdessään näitä lähdön valmistuksia, vaimonsa luokse ja lausui hänelle

pari sanaa; vaan hän puhui hiljaa ja lähestyvä astunnan töminä sekä

laulun hyrinä estivät kuulemasta hänen sanojaan. Kirous pääsi hänen

suustaan ja hillitsemättömässä raivossa löi hän nyrkkinsä hänen

vieressä olevaan pöytään.

"Sinetit on pantu jokaiseen kapineesen tässä huoneessa ja

makuuhuoneessa", sanoi Magloire, lähestyen Lomaquea, joka nyykytti

päätään ja viittauksella käski hänen kutsua ovelle toiset

poliisimiehet.

"Valmiina", huusi Magloire, astuen heti esille miehineen ja kohotti

ääntään saadakseen sanojaan kuulumaan. "Minne?"

Robespierre ja hänen Tuima-iskuisensa kulkivat juuri huoneen ohitse.

Palavien tulisoittojen käry löyhähti akkunan kautta huoneesen; ohitse

kulkevien miesten askeleet kopisivat yhä kovemmin vasten maata;

Marseillais'en hiljainen hyrinä oli kasvanut selvästi kuuluvaksi

lauluksi; Lomaque katsoi hetken vangitsemiskäskyynsä ja vastasi sitten:

"St. Lazare'n vankihuoneesen!"

NELJÄS LUKU.

St. Lazare'n ylimmäinen vanginvartija seisoi vankihuoneen

ulko-eteisessä, kaksi päivää Trudainen asunnossa tapahtuneen

vangitsemisen jälkeen, poltellen aamupiippuaan. Katsellessaan pihan

porttia kohden, näki hän portti-ovea avattavan ja erioikeuksellisen

miehen astuvan sisään, jonka hän kohta tunsi Salapoliisinviraston

toisen osaston ylipoliisiksi. "Miten, ystäväni Lomaque", huusi

vanginvartija, astuen pihalle, "mikä teidät on saattanut tänne tänä

aamuna, onko teillä asioita, vai huviksenneko olette tullut?"

"Huvikseni, tällä kertaa, kansalaiseni. Minulla on jouto-aikaa, tunti

tahi pari, kävelyyn käyttää. Minä huomasin olevani vankihuoneen

läheisyydessä, enkä voinut olla tulematta tänne katsomaan miten minun

ystäväni, ylimmäinen vanginvartija, jaksaa". Lomaque puhui ihmetyttävän

hilpeästi ja vilkkaasti. Hänen silmiänsä vaivasi erinomainen heikkous

ja räpytystauti; vaan hän hymyili kuitenkin mitä iloisimman veitikan

näköisenä. Nuo hänen vanhat vihamiehensä, jotka aina epäilivät häntä

enimmin silloin kun heikkous enimmin vaivasi hänen silmiään, eivät

suinkaan olisi uskoneet sanaakaan siitä ystävällisestä puheesta, jonka

hän ikään oli pitänyt, ja olisivat pitäneet varmana asiana että hänen

käyntinsä ylimmän vanginvartijan luona oikeastaan tarkoitti muuta

salaista asiata.

"Mitenkä minä jaksan?" sanoi vanginvartija, pudistaen päätään. "Liika

työn rasitus, ystäväni, -- liika työn rasitus. Ei ole joutohetkiä

meidän osastossamme. Myös guillotinikin on käynyt liian hidastöiseksi

meille!"

"Joko olette lähettäneet vankileipomuksenne tutkittavaksi tänä aamuna?"

kysyi Lomaque, aivan huolettoman näköisenä.

"En; ovat juuri lähtemäisillään", vastasi toinen. "Tulkaa heitä

katsomaan". Hän puhui aivan niinkuin vangit olisivat olleet joku

kokoelma katseltavia kuvia tahi äsken valmistunut vaatepuku. Lomaque

nyykäytti päätään, yhä vieläkin kasvoissa tuo onnellinen juhlallisuus.

Vanginvartija näytti tietä sisempään etusaliin; ja osoittaen uneliaasti

piipunvarrellaan, sanoi hän: "aamuleipomuksemme, kansalaiseni, juuri

valmis leivottavaksi".

Muutamassa salin nurkassa oli yhteentungettuina enemmän kuin

kolmekymmentä miestä ja vaimoa, kaikensäätyisiä ja -ikäisiä, muutamat

tuijottaen ympärilleen epätoivoisen murheen katseella, muutamat nauraen

ja leikkiä laskien huolettomasti. Lähellä heitä käveli laiskotellen

muuan "Patrioteihin" kuuluva vahtijoukko, poltellen tupakkaa,

syljeskellen ja kiroten. Patriotien ja vankien välillä istui vaperalla

tuolilla toinen vanginvartija -- kyttyräselkäinen mies; mahdottoman

isoilla punaisilla viiksillä -- suurustaan lopettamassa, ahmien suuria

papuja, joita hän veitsellään pisteli vadista ja huuhtoi alas aika

kulauksilla viiniputellista. Huolettomasti näytti Lomaque katselevan

tuota inhoittavaa näytöstä, vaan muutamissa minuutissa oli hänen tarkat

silmänsä tarkastaneet jokaisen vangin kasvoja ja huomanneet Trudainen

ja hänen sisarensa seisovan yhdessä joukon takana.

"No, Apollo!" huusi ylimmäinen vanginvartija, puhutellen alempaa

virkaveljeänsä lystikkäällä vankihuoneessa käytetyllä haukkumanimellä,

"älä kaiken päivää te'e lähtöä tuon roskaleipomuksesi kanssa! Ja

kuules nyt, ystäväni: minulla on lupa olla poissa asioillani

osastossani iltapäivällä, niin että sinun asiasi tulee olemaan lukea

guillotini-luetteloa ja merkitä vankien ovet ennenkuin vaunut tulevat

huomen-aamulla. Käytä varovasti putellia, Apollo, tänä päivänä; käytä

varovasti putellia, ettei tule hämminkiä kuolemaantuomittujen

luettelossa huomenna".

"Eikös ole janottava Heinäkuun ilma tämä -- kansalaiseni?" sanoi

Lomaque, jättäen ylimmäisen vanginvartijan, ja taputellen kyttyräselkää

mitä ystävällisimmällä tavalla hartioille. "Miten olette syössyt yhteen

kaiken leipomuksenne tänään ilman järjestyksettä! Autanko minä

teitä saamaan ne marssi-järjestykseen? Aikani on aivan teidän

käytettäväksenne. Tämä aamu on minulla pyhäpäivää!"

"Ha! ha! ha! mikä iloinen veitikka hän on pyhäpäivä-aamua

viettäessään!" huudahti ylimmäinen vanginvartija, kun Lomaque --

nähtävästi kokonaan jättäen tavallisen luonteensa, iloissaan tunnin

odottamattomasta joutoajasta -- alkoi työntää ja survata vankeja

riviin, puhellen lystikkäitä kokkapuheita, joille ei ainoastaan

virkapalvelijat, vaan myös moni uhreista itsistään -- huolettoman

tiranniuden huolettomia uhreja -- nauroi sydämellisesti. Loppuun saakka

jatkaen tätä hullunkurista toimitustaan, sai Lomaque tilaisuutta tulla

Trudainea niin lähelle että voi silmillään antaa hänelle merkin,

ennenkuin hän tarttui hänen niskaansa samoin kuin muitten. "Noh,

tasajoukko", huusi Lomaque, survaisten Trudainea. "Pysy nyt

astuntarivissä ja muista pysyä samoissa askeleissa tuon nuoren vaimosi

kanssa. Rohkaiskaa mieltänne, naiskansalaiseni! tässä maailmassa tottuu

kaikkeen, yksin guillotiniinkin!"

Lomaquen puhuessa ja työntäessä samalla kertaa, tunsi Trudaine

paperipalasen solahtavan niskansa ja kaulahuivinsa väliin. "Rohkeutta!"

kuiskasi hän puristaen sisarensa kättä, kun huomasi hänen kauhistuvan

Lomaquen pilan teeskenneltyä törkeyttä.

Joukko "Patrioti"-kaartin vartiomiehiä ympärillä, kulki vankisaatto

verkalleen ulkopihan kautta matkallaan vallankumous-oikeuteen;

kyttyräselkäinen vanginvartija seurasi takana. Lomaque oli aikeessa

seurata heitä vähän matkan päässä, vaan ylimmäinen vanginvartija vaati

häntä vieraanvaraisesti tulemaan takaisin. "Mikä kiire teillä on?"

sanoi hän. "Nyt kun tuo parantumaton juoppo, toinen alapäällikköni, on

lähtenyt matkalle leipomuksensa kanssa, niin totta saan pyytää teitä

astumaan huoneesen ja maistamaan vähän viiniä".

"Kiitoksia", vastasi Lomaque; "vaan minun mieleni tekee paremmin

kuunnella oikeuden tutkintoa tänään. Mitä jos tulisin takaisin

myöhemmin? Mihin aikaan menette osastoonne? Kello kaksi, vai mitä?

Hyvä! Minä koetan enkö voisi päästä tänne heti yhden jälkeen".

Niin sanoen nyykäytti hän päätään ja läksi ulos pihasta. Kirkas

auringonpaiste linnanpihalla saattoi häntä räpyttämään silmiään

tavallista enemmin! Jos joku hänen vanhoista vihamiehistään olisi ollut

hänen kanssaan, olisi se varmaan ajatellut itsekseen: "Jos ollenkaan

aiot tulla takaisin, kansalainen Lomaque, niin ei se tapahdu heti yhden

jäljestä!"

Matkallaan tapasi pääpoliisi kadulla muutamia poliisivirastoon kuuluvia

ystäviä, jotka viivyttivät hänen kulkuansa, niin että hänen tullessa

vallankumous-oikeuteen tutkimiset juuri olivat alkamaisillaan. Etevin

huonekalu oikeussalissa oli pitkä puiseva honkainen pöytä, joka oli

peitetty viheriäisellä villavaatteella. Tämän pöydän päässä istui

presidentti oikeuskuntansa kanssa, hatut päässä, ja niiden takana

kirjava joukko isänmaanrakastajia, joilla oli virallisesti jotakin

tekemistä niiden oikeus-asioiden kanssa, jotka nyt piti otettaman

esille. Pöydän etusivun vieressä oli yleisöä varten kaidepuilla

eroitettu ala, jonka päällä oli parvi. Yleisöä edusti tässä

tilaisuudessa joukko naisia, jotka kaikki istuivat yhdessä penkillä ja

kutoivat sukkaa, ompelivat paitoja ja lapsenvaatteita, yhtä

tyynimielisinä, kuin jos olisivat olleet kotonaan. Pöydän toisella

puolella, kauimpana suuresta ovesta oli laudoista rakennettu,

kaidepuilla eroitettu lava, jossa ikkunasta ja juttelevista äänistä

syntynyt lakkaamaton hälinä kuului salissa Lomaquen astuessa sisään.

Hän oli erioikeuksellinen mies täällä niinkuin vankihuoneessakin; ja

hän tuli huoneesen erityisestä ovesta, niin että hänen tuli kulkea

vankien lavan sivuitse ja ympäri, ennenkuin pääsi paikalleen

presidentin tuolin taakse. Trudaine, joka seisoi sisarensa kanssa

vankijoukon äärimmäisinä, nyykytti päätään merkin-annoksi, kun Lomaque

sattui hetkeksi katsomaan häneen. Hän oli matkallaan oikeuteen saanut

tilaisuutta lukea sen paperin, jonka pääpoliisi oli pistänyt hänen

kaulahuivinsa väliin. Siinä oli seuraavat rivit: "Olen juuri saanut

tietää missä kansalainen Dubois ja hänen vaimonsa nyt ovat. Ei teillä

ole muuta neuvoa kuin tunnustaa kaikkityyni. Sillä tavoin te vedätte

syylliseksi erästä hallitukseen kuuluvaa kansalaista, ja vaikutatte sen

että hän, jos hänen oma henkensä on hänelle rakas, koettaa kaikkea

pelastaakseen teidän ja teidän sisarenne hengen".

Tultuansa presidentin tuolin taakse, huomasi Lomaque nuo kaksi

uskollista käskyn-alaista, Magloire ja Picard, jotka odottivat

kokoontuneitten isänmaallisvirkamiesten joukossa, saadakseen jättää

oikeudelle todistuksensa. Niiden takana seisoi päällysmies Danville

nojaten vasten seinää. Ei kukaan häntä puhutellut, eikä hän ketään.

Epäillys ja epätietoisuus näkyi hänen kasvonsa joka piirteessä;

levottoman mielen äreys ilmautui hänen pienimmässäkin liikunnossaan --

myöskin hänen pyhkiessään vähän väliin nenäliinallaan kasvojansa,

joihin hiki nousi suurina pisaroina.

"Silence!" huusi täksi kertaa määrätty menojen-ohjaaja, käheä-ääninen

mies nipukkasaappaissa, mahdottoman iso miekka vyöllä ja sauva kädessä.

"Äänettömyyttä kansalaispresidentille!" sanoi hän uudestaan, lyöden

sauvansa pöytään.

Presidentti nousi seisoalleen, ja julisti tämän päivän istunnon

alkaneeksi; sitten rupesi istumaan jälleen. Silmänräpäyksellistä

äänettömyyttä, joka seurasi, tauotti äkillinen meteli vankien

keskuudessa lavalta. Kaksi vartijaa juoksi sinne. Kuului raskaan

putoavan ruumiin tömähdys -- muutamien naisvankien päästämät kauhun

huudot -- sitten oli taas kuolon hiljaisuus, jota ainoastaan muuan

vartija häiritsi, joka astui salin poikki verinen veitsi kädessä, ja

asetti tämän pöydälle. "Kansalaispresidentti", sanoi hän, "minulla on

ilmoitettavana, että eräs vanki on juuri ikään pistänyt itsensä

kuoliaaksi". Kuului mutiseva huuto -- "Eikö muuta?" naiskatsojien

joukosta, heidän ryhtyessään taas työhönsä. Itsemurhat oikeuden

istunnoissa eivät olleet tavattomia tapauksia Hirmuvallan aikana.

"Nimi?" kysyi presidentti, levollisesti tarttuen kynäänsä ja avaten

erästä kirjaa.

"Martigué", vastasi kyttyräselkäinen vanginvartija, astuen pöydän

luokse.

"Mitä laatua?"

"Muinoin tiranni Capet'in kuninkaallinen vaunumaakari".

"Syytös?"

"Salaisia hankkeita vankihuoneessa".

Presidentti nyykäytti päätään, ja kirjoitti kirjaan: -- "Martigué,

vaununtekijä. Syytetty salahankkeista vankihuoneessa. Ehdätti lainmenoa

itsemurhalla. Tekoa pidetään rikoksen täydellisenä tunnustuksena.

Omaisuus otetaan valtiolle. Ensimmäisenä Termidorina, Tasavallan

vuotena kaksi".

"Äänettömyyttä!" huusi mies lyijypäisellä sauvalla sillä aikaa kun

presidentti riputteli santaa kirjoituksen päälle ja viittasi

vanginvartijalle, että hänen piti viemän kuolleen ruumiin pois, ja

sitten sulki kirjan.

"Onko erityistä ilmoitettavaa tänä aamuna?" kysyi presidentti

katsahtaen takanaan olevaan joukkoon.

"On yksi", sanoi Lomaque, astuen presidentin tuolin luokse. "Sopisiko

teidän, kansalaiseni, ottaa ensimmäiseksi Louis Trudainen ja Rosa

Danvillen asia? Kaksi minun miehistäni on määrätty tänne vieraiksi

miehiksi ja heidän aikansa on kallisarvoinen Tasavallalle".

Presidentti huomasi nimilistan edessänsä, ja antoi sen huutajalle eli

menon-ohjaajalle, pantuansa ykkösen ja kakkosen Louis Trudainen ja Rosa

Danvillen eteen.

Lomaquen astuessa takaisin entiseen paikkaansa presidentin tuolin

takana, lähestyi Danville ja kuiskasi hänelle: "Huhu kertoo teidän

saaneen tietoja kansalaisista Dubois. Onko se totta? Te tiedätte keitä

ne ovat?"

"Kyllä", vastasi Lomaque; "vaan minulla on korkeampia käskyjä pitää

näitä tietoja itseäni varten, juuri nyt".

Halunperäisyys, millä Danville teki kysymyksensä, ja pettymys, jota hän

osoitti kun ei saanut tyydyttävää vastausta, olivat sitä laatua että

tarkkahuomioinen pääpoliisi niistä tuli täydelleen vakuutetuksi siitä

että Danville todellakin oli niin tietämätön, kun hän näytti olevan,

miehestä ja vaimosta Dubois. Tämä salaisuus oli kaikessa tapauksessa

vielä Danvillelle selittämätön salaisuus.

"Louis Trudaine! Rosa Danville!" huusi menojen-ohjaaja, toisen kerran

kolahuttaen sauvallaan pöytään.

Molemmat astuivat, totellen käskyä, esille vankien lavan kaidepuitten

luo. Ensimmäinen katsaus tuomareihinsa, ensimmäinen kauhu tuntiessaan

seisovansa kuulijakunnan armahtamattoman uteliaisuuden esineenä, näytti

voittavan Rosan voimat. Hän kävi kuolon kalpeasta tulipunaiseksi,

sitten kalpeaksi uudelleen, ja piiloitti kasvojansa veljensä hartioita

vasten. Miten tasaisesti hän kuuli veljensä sydämen tykkivän! kyyneleet

täyttivät hänen silmänsä, ajatellessaan että veljensä pelkäsi

ainoastaan hänen tauttaan!

"Nyt!" sanoi presidentti kirjoittaen heidän nimensä. "Kenen

ilmiantamia?"

Magloire ja Picard astuivat esille pöydän viereen. Edellinen vastasi --

"kansalais-päällysmies Danville'n".

Vastaus nosti suurta hälinää sekä vangeissa että kuulijoissa.

"Syytetyt mistä?" jatkoi presidentti.

"Miesvanki salaisista hankkeista Tasavaltaa vastaan; naisvanki,

rikoksellisesta tietoisuudesta siitä".

"Tuokaa esille todistuksenne samassa järjestyksessä".

Picard ja Magloire avasivat todistuksia sisältävät pöytäkirjansa, ja

lukivat presidentille samat erityisseikat, jotka olivat aikaisemmin

lukeneet Lomaquelle.

"Hyvä", sanoi presidentti, kun olivat lopettaneet. "Meidän ei tarvitse

vaivata itseämme millään muulla kuin tiedustamalla keitä kansalaiset

Dubois ovat, ja niitä tietoja te varmaan olette valmiit antamaan.

Oletteko kuulleet todistukset?" jatkoi hän kääntyen vankeihin; Picardin

ja Magloiren puhellessa keskenään hiljaa sopottaen, ja katsellessa

hämmästyneinä pääpoliisiin, joka seisoi äänettömänä heidän takanaan.

"Oletteko kuulleet todistukset, te vangitut? Tahdotteko sanoa jotakin?

Jos tahdotte puhua, niin muistakaa että tämän oikeuden aika on

kallis-arvoinen ja ettette saa sitä turhaan kuluttaa".

"Minä pyydän saadakseni puhua, omasta ja sisareni puolesta", vastasi

Trudaine. "Aikomukseni on säästää oikeuden aikaa tunnustuksen

tekemisellä".

Hiljainen sopotus, joka oli kuulunut naiskuulijoitten puolelta vähää

ennen, lakkasi heti kun hän lausui sanan: tunnustus. Kuolon

hiljaisuudessa tunki hänen matala, tyyni äänensä oikeussalin

kaukaisimpiin nurkkiin, kun hän, itseään hilliten, ettei kenkään voisi

huomata sitä toivon kuolemankamppausta, joka tapahtui hänen sisässänsä,

jatkoi puhettansa seuraavin sanoin:

"Minä tunnustan salaiset käyntini talossa Papistonkadun varrella. Minä

tunnustan että ne henkilöt, joita kävin tapaamassa, ovat todistuksissa

osoitetut. Ja viimein tunnustan tarkoitukseni näillä käynneilläni

heidän luonansa olleen auttaa heitä heidän aikeissaan lähteä Ranskasta.

Jos olisin tehnyt tämän valtiollisista vaikutteista, nykyisen

hallituksen valtiolliseksi vahingoksi, myönnän että olisin syyllinen

semmoisiin salahankkeisin Tasavaltaa vastaan, jommoisista minua

syytetään. Vaan ei mitkään valtiolliset tarkoitukset minua

elähyttäneet, eikä mikään valtiollinen täytymys minua kehoittanut

tekemään sitä, joka minun on saattanut tämän oikeuden eteen. Niillä

henkilöillä, joita autoin lähtemään Ranskasta, ei ole minkäänlaista

valtiollista merkitystä, tahi yhteyttäkään valtiollisten asiain kanssa.

Yksistään yksityisistä vaikutussyistä minä osoitin tätä inhimillisyyttä

heitä ja toisia kohtaan -- inhimillisyyttä, jota hyvä tasavaltalainen

saanee tuntea, joutumatta isänmaansa onnen kavaltajaksi".

"Oletteko valmis ilmoittamaan oikeudelle keitä nämä kansalaiset Dubois

todellakin ovat?" kysyi presidentti levottomasti.

"Olen valmis", vastasi Trudaine. "Vaan ensin haluan saada lausua pari

sanaa sisareni suhteen, joka seisoo tässä oikeuden edessä syytettynä

minun kanssani". Hänen äänensä alkoi käydä epävakaiseksi; ja nyt vasta

alkoi hänen kasvonsa muuttaa väriä, kun Rosa nosti kasvonsa hänen

hartioistaan ja katsoi häneen tuskaisesti. "Minä rukoilen oikeutta

julistautaan sisartani syyttömäksi kaikkeen osanottoon siihen

rikokseen, josta olen syytetty --", jatkoi hän. "Puhuttuani suoruudella

itsestäni, voin minä vaatia uskomaan puhettani hänestä, kun vakuutan

ett'ei hän ole minua auttanut eikä ole voinut auttaa. Jos syytä on; on

se yksistään minun; jos tulee rangaistusta, tulkoon se yksistään minun

kärsittäväkseni".

Hän pysähtyi äkkiä ja hämmästyi. Hänen oli helppo olla Rosaan

katsomatta, vaan hän ei voinut pelastua mihinkään itsensä hallitsemisen

koetuksesta, jos Rosa puhuisi. Juuri kun hän lausui viimeisen lauseen,

nosti Rosa taas kasvonsa hänen hartioistaan, ja kuiskasi tuskaisesti:

"Ei, ei, Louis! Ei tätä uhrausta, kaikkien toisten uhrauksien perästä

-- ei tätä, vaikka sinä pakoittaisit minua itseäni puhumaan heille!"

Hän irroitti äkillisesti kätensä veljestään ja astui samassa esille

kaidepuitten luo, jossa hän seisoi katsellen läsnäoleviin ja samalla

kaikkien katseltavana. Kaidepuut tärisivät hänen kättensä vavistuksesta

hänen niistä kiinnipitäessään itseään tukeaksensa! Hänen hiuksensa

riippuivat vanukkeisina hänen hartioillaan; hänen kasvonsa olivat

saaneet omituisen lujuuden; hänen suloiset siniset silmänsä, jotka

muulloin olivat niin lempeät, olivat saaneet kauhistuksen kiillon.

Uteliaisuuden ja ihmettelemisen sohina kuului naisten joukossa.

Muutamat nousivat levottomasti istuiltaan, toiset huusivat:

"Kuunnelkaa, kuunnelkaa! hän aikoo puhua!"

Hän puhui. Heleänä ja kirkkaana kuului tuo suloinen ääni, suloisempana

kuin koskaan murheessa, muitten äänten yli -- yli raa'an mörinän ja

kuiskaavan suhinan.

"Herra presidentti" -- alkoi vaimo parka vakavasti. Hänen seuraavat

sanansa eivät voineet kuulua naisten vihellyksiltä.

"Oh! ylimys, ylimys! Ei ollenkaan teidän kirottuja arvonimiä täällä!"

oli heidän kimakka huutonsa hänelle. Hän ei peljästynyt näitä huutoja,

eikä niitä seuraavia rajuja liikuntoja, hän katseli vakavasti

ympärilleen, tuo omituinen lujuus vielä kasvoissaan. Hän olisi puhunut

taas, huolimatta tuosta metelistä ja noista inhon-osoituksista, vaan

hänen veljensä ääni oli hänen ääntään väkevämpi.

"Kansalainen, presidentti", huusi veli, "en ole vielä lopettanut.

Pyydän saada lopettaa tunnustukseni. Minä rukoilen oikeutta olemaan

välinpitämätön sisareni puheista. Viimeisien päiväin levottomuus ja

kauhu on sekoittanut hänen ymmärrystään. Hän ei voi vastata sanoistaan

-- minä vakuutan sen julkisesti, koko oikeuskunnan kuullen".

Veri nousi taas hänen vaaleisin kasvoihinsa kun hän lausui tämän

vakuutuksensa. Tälläkin tärkeällä hetkellä miehen jalo sydän nuhteli

häntä tuosta petoksesta, vaikka vaikutteena siihen oli hänen sisarensa

hengen pelastaminen.

"Antakaa hänen puhua! antakaa hänen puhua!" huusivat naiset, kun Rosa,

koskematta, katsomatta veljeensä, ikäänkuin hän ei olisi kuullut mitä

tämä puhui, toisen kerran koetti puhua tuomareille, huolimatta

Trudainen keskeyttämisestä.

"Vaiti!" huusi sauvalla varustettu mies. "Vaiti te vaimot!

kansalais-presidentti aikoo puhua".

"Vanki Trudainella on puheen oikeus", sanoi presidentti; "ja saa jatkaa

tunnustustaan, Jos naisvanki aikoo puhua, niin hän saa puhua

perästäpäin. Minä kehoitan molempia syytettyjä joutuisasti toimittamaan

puhuttavansa minulle, muutoin pahentavat he asiaansa, eivätkä paranna.

Minä käsken kuulijakuntaa olemaan vaiti; ja ell'ei minua totella, ai'on

minä ajaa kuulijat pois. Nyt, vanki Trudaine, pyydän minä teitä

jatkamaan. Ei sanaakaan enää sisarestanne; antakaa hänen puhua

omasta puolestaan. Nyt teidän ja meidän välinen asia koskee miestä ja

vaimoa Dubois. Oletteko tahi ettekö ole valmis ilmoittamaan oikeudelle

keitä he ovat?"

"Minä uudestaan ilmoitan että olen valmis puhumaan", vastasi Trudaine,

"Kansalainen Dubois on eräs palvelija. Vaimo Dubois on sen miehen, joka

on minut ilmi antanut -- päällysmies Danvillen äiti".

Satojen yht'aikaa puhuvien, huudahtavien ja murisevien äänten kohina

seurasi tätä vastauksen lausuntoa. Ei sitä miestä koko oikeussalissa,

joka olisi voinut pidättää hämmästyksensä osoitusta. Se vaikutti

vankeihin, jotka seisoivat lavallaan, se vaikutti itse huutajaan,

oikeuden tuomareihinkin, jotka hetki sitä ennen olivat rötköttäneet

huolettomina, äänettöminä tuoleissaan. Helinän ollessa viimeinkin

taukoamaisillaan, lakkasi se silmänräpäyksessä, kun kuultiin jonkun

huutavan tungoksesta presidentin tuolin takana:

"Antakaa tietä! Päällysmies Danville on ruvennut voimaan pahoin!"

Kova kuiske ja toisiaan keskeyttävien äänten sohina seurasi; sitten

liike virantoimitus-joukkiossa; sitten eleinen hiljaisuus; sitten

ilmestyi äkkiä Danville yksinänsä pöydän eteen. Hänen katseensa, kun

hän käänsi kalpeat kasvonsa kuulijoihin, vaienti ja pysähytti heitä,

kun juuri olivat aloittamaisillaan uutta hälinää. Jokainen kuroittihe

eteenpäin, halukkaana kuulemaan mitä hän sanoisi. Hänen huulensa

liikkuivat; vaan niistä lähteviä sanoja eivät muut kuulleet kuin ne,

jotka sattuivat istumaan aivan hänen läheisyydessään. Puhuttuansa lähti

hän pöydän luota erään poliisimiehen nojassa, joka näytti taluttavan

häntä oikeuskunnan yksityistä ovea kohti, ja siis vankien lavaa kohti.

Hän seisattui kuitenkin puolitiessä, käänsi äkkiä kasvonsa vangeista

pois ja viitaten salin toisella puolella olevaan yleiseen oveen päin,

antoi hän taluttaa itseään ulos ulko-ilmaan sitä tietä. Hänen mentyä

sanoi presidentti, puhuen osittain Trudainelle ja osittain

kuulijakunnalle:

"Kansalais-päällysmies Danville on ruvennut voimaan pahoin kuumuudesta

täällä salissa. Hän on lähtenyt (minun tahdostani poliisimiehen

huostassa) virkistymään ulko-ilmaan; vakuuttaen minulle tulevansa

takaisin ja valaisevansa tätä eriskummallista ja epäluulon-alaista

seikkaa, jonka vanki nyt on tuonut ilmi. Jos syytetyllä Trudainella on

enempää ilmoitettavaa minulle, niin minä käsken häntä jättämään sen

siksi kun kansalainen Danville palajaa. Tämä asia on ensin selville

saatava, ennenkuin muita asioita voi ottaa esille. Ettei oikeuden aika

kuitenkaan menisi hukkaan, annan minä naisvangille luvan käyttää tätä

tilaisuutta, puhuakseen häntä itseään koskevista seikoista, joita hän

ehkä tahtoo tuomareille ilmoittaa".

"Saattakaa tuo mies vaikenemaan!" "Viekää hänet ulos oikeussalista!"

"Pankaa hänelle suu-kapula!" "Viekää guillotiniin!" Tämmöisiä huutoja

kuului kuulijoiden joukosta presidentin vai'ettua. Nämä tarkoittivat

kaikki Trudainea, joka oli tehnyt viimeisen epätoivoisen ponnistuksen,

saadakseen sisartaan olemaan vaiti, ja joita yrityksiä katsojat olivat

huomanneet.

"Jos vanki puhuu vielä sanaakaan sisarelleen, niin viekää hänet pois",

sanoi presidentti, kääntyen lavan ympärillä seisoviin vartioihin.

"Hyvä! me saamme viimeinkin kuulla häntä. Vaiti! vaiti!" huusivat

naiset, laittautuen mukavasti istumaan penkeilleen, ja valmistautuen

töitään taas jatkamaan.

"Rosa Danville, oikeus odottaa saadakseen kuulla teitä", sanoi

presidentti, heittäen säärensä ristiin ja nojautuen taaksepäin

muhkeasti isossa nojatuolissaan.

Viimeksi kuluneiden viiden minuutin hälinän ja häiriön kestäessä oli

Rosa seisonut hetken aikaa samassa asennossa. Tuo omituinen vakava

mielen-ilmaus oli yhden ainoan kerran muuttunut hänen kasvoissaan. Kun

hänen miehensä astui pöydän viereen ja seisoi siinä yksinänsä kaikkien

katseltavana, vapisivat hänen huulensa hiukan, ja hieno punastuksen

varjo kulki nopeasti yli hänen kasvojensa. Tuotakaan pientä muutosta ei

enää näkynyt -- hän oli vaaleampi, hiljaisempi, entisestään enemmän

muuttunut kuin koskaan, katsellessaan presidenttiin ja lausuessaan

seuraavaa:

"Minä tahdon seurata veljeni esimerkkiä ja tehdä tunnustukseni samoin

kuin hän. Olisin mieluimmin tahtonut että hän olisi puhunut minunkin

puolestani; vaan hän on liian alttiiksi antavainen, puhuakseen

muuta kuin minkä hän luulee pelastavan minua joutumasta hänen

rangaistukseensa osalliseksi. Minä en tahdo tulla pelastetuksi, ellei

hän tule myös. Minne hän menee täältä lähtiessään, sinne minäkin tahdon

mennä; mitä hän kärsii, tahdon minäkin kärsiä; jos hän tuomitaan

kuolemaan, toivon Jumalan antavan minulle voimaa nöyränä kuollakseni

hänen kanssaan! Ja nyt tahdon lausua, mikä minun osani on siinä

asiassa, josta minun veljeäni on syytetty: -- Joku aika takaperin

kertoi hän minulle muutamana päivänä nähneensä mieheni äidin Parisissa,

puettuna köyhäksi vaimoksi, puhutelleensa häntä ja pakoittaneensa

häntä itseänsä ilmoittamaan. Tähän saakka olimme kaikki pitäneet

varmana asiana, että hän oli lähtenyt Ranskasta, koska hän noudatti

vanhanaikaisia mielipiteitä, joita oli vaarallista ihmisten nyt

noudattaa; luulimme hänen lähteneen Ranskasta ennenkuin tulimme

Pariisiin. Hän kertoi veljelleni todellakin lähteneensä (vanha uskottu

perheen palvelija apuna ja suojelijana) Marseilleen saakka; ja että

hän, huomatessaan siellä kauemmaksi pääsönsä odottamattoman vaikeaksi,

oli luullut Jumalan tällä tavoin varoittavan häntä jättämästä

poikaansa, jota hän innokkaasti rakasti, ja josta hän ainoastaan

suurella vastahakoisuudella oli eronnut. Hyljäten aikomuksensa odottaa

maanpakolaisuudessa rauhallisempia aikoja, päätti hän lähteä Parisiin

ja piiloitella siellä, koska tiesi poikansa myöskin sinne lähteneen.

Hän otti vanhan ja rehellisen palvelijansa nimen -- palvelijansa, joka

viimeiseen saakka kieltäytyi jättämästä häntä ilman suojelijatta; ja

hän aikoi elää ankarimmassa salaisuudessa ja aivan erillään muista,

tarkastellen, tuntemattomana, poikansa menestymistä, ja valmiina heti

tiedon saatua ilmoittamaan itsensä hänelle, kun vaan valtiollisten

asiain kanta sallisi hänen onnellisesti yhdistyä rakastettuun

lapseensa. Veljeni katsoi tätä yritystä kovin vaaralliseksi sekä

hänelle itselleen, hänen pojalleen, että myös tuolle kunnioitettavalle

vanhalle miehelle, joka oli pannut päänsä alttiiksi emäntänsä etua

katsoen. Minä ajattelin samoin; ja onnettomana hetkenä minä sanoin

Louis'lle: 'Tahdotko sinä koettaa salassa auttaa anoppiani matkalle ja

katsoa että hänen uskollinen palvelijansa todellakin saattaa hänet

Ranskasta tällä kertaa?' Minä tein väärin kun pyysin veljeäni tekemään

tämän, sillä minä tein sen itsekkäisestä syystä -- syystä, joka on

yhteydessä minun avioelämäni kanssa, joka ei ole onnellinen. Minun ei

ollut onnistunut voittaa mieheni lempeä ja hän kohteli minua pahoin.

Minun veljeni, joka aina on rakastanut minua paljoa hellemmästi,

pelkään minä, kuin olen koskaan ansainnut; minun veljeni osoitti yhä

suurempaa hellyyttä minua kohtaan, kun hän näki mieheni kohtelevan

minua tylysti. Tästä syntyi viha heidän kesken. Minun ajatukseni,

pyytäessäni veljeäni tekemään sen, jonka olen maininnut, oli, että jos

me kaki estäisimme anoppiani, ilman vaaratta miehelleni, saattamasta

vaaraan itseään ja poikaansa, me tulisimme, kun aika joutuisi puhua

siitä mitä olimme tehneet, näyttäytymään mieheni silmissä uudessa ja

paremmassa valossa. Minä olisin näyttänyt miten hyvin minä ansaitsin

hänen rakkauttaan, ja Louis olisi näyttänyt miten hyvin hän olisi

ansainnut lankonsa kiitollisuutta; ja niin me olisimme tehneet kotimme

onnelliseksi viimeinkin, ja kaikki kolme olisimme yhdessä eläneet

suosiossa keskenämme. Tämä oli minun ajatukseni; ja kun minä kerroin

sen veljelleni, ja kysyin häneltä tuottaisiko se suurta vaaraa,

ajattelemattani hänen hellyyttään ja sääliväisyyttään minua kohtaan,

sanoi hän: 'Ei!' Hän oli niin totuttanut minua ottamaan vastaan

uhrauksia minun onnellisuuteni eduksi, että minä annoin hänen saattaa

itseänsä vaaraan, auttamalla minua vähäisessä perheellisessä

tuumassani. Minä kadun tätä nyt katkerasti; minä pyydän häneltä

anteeksi täydestä sydämestäni. Jos hänet julistetaan syyttömäksi,

koetan minä käytökselläni näyttää itseäni paremmin ansaitsevaksi hänen

rakkauttaan. Jos hän tuomitaan syylliseksi, tahdon minä myös käydä

mestauslavalle, ja kuolla veljeni kanssa, joka pani henkensä alttiiksi

minun tähteni".

Hän lopetti yhtä levollisena kuin oli aloittanutkin; ja kääntyi vielä

kerran veljeensä. Kääntäessään kasvonsa oikeuskunnasta ja katsellessaan

häneen, tuli muutamia kyyneleitä hänen silmiinsä ja kasvoissa näkyi

jotakin tuota vanhaa muodon suloutta ja mielen-ilmauksen herttaisuutta.

Veli antoi hänen tarttua käteensä; vaan hän näytti aikovan välttää

hänen huolestunutta katsettaan. Hänen päänsä painui alas rintaa vasten;

hän hengitti raskaasti; hänen kasvonsa kävivät synkiksi ja vääntyivät

rumannäköisiksi ikäänkuin hän olisi kärsinyt kovaa ruumiillista tuskaa.

Hän kumartui vähän ja nojaten kyynäspäällään kaidepuuta vasten hänen

edessään, peitti hän kasvojansa kädellään; ja niin tukehutti hän

nousevaa tuskaansa, niin pakoitti hän takaisin polttavat kyyneleet

sydämeensä. Kuulijakunta oli kuunnellut Rosaa äänettömänä ja pysyi yhtä

hiljaisena hänen lopetettuakin. Tämä oli harvinainen suosion-osoitus

hirmuhallituksen kansan puolelta.

Presidentti katsoi taakseen virkatovereihinsa, ja pudisti päätään

epäilevästi.

"Tämä naisvangin selitys tekee asian hyvin sekavaksi ja vaikeaksi",

sanoi hän. "Onko täällä ketään oikeussalissa", lisäsi hän, katsellen

niihin henkilöihin, jotka olivat hänen tuolinsa takana, "joka tietää

missä päällysmies Danvillen äiti ja palvelija nyt ovat?"

Lomaque astui esille kutsumuksesta ja asettui seisomaan pöydän viereen.

"Mikä nyt, kansalaispoliisi?" jatkoi presidentti, katsellen tuimasti

häneen, "onko kuumuus voittanut teidätkin?"

"Puuska tavoitti hänet, kansalaispresidentti, juuri kuin naisvanki oli

päättänyt selityksensä", selitti Magloire, tunkeutuen esille

liekartelevasti.

Lomaquen katse alammaiseensa lähetti tämän takaisin suoraan

viranomaisen joukon taakse; hän puhui sitten, matalammalla äänellä kuin

tapansa oli:

"Minä olen saanut tietoja päällysmies Danvillen äidistä ja palvelijasta

ja olen valmis vastaamaan kaikkiin kysymyksiin, joita minulle tehdään".

"Missä he nyt ovat?" kysyi presidentti.

"Tiedetään äidin ja hänen palvelijansa päässeen yli rajan ja luullaan

heidän matkustaneen Kölniin. Mutta sen jälkeen kun pääsivät

Saksanmaahan, on tasavaltaisilla virkakunnilla tietysti ollut

ainoastaan epävarmoja tietoja heidän olopaikoistaan".

"Onko teillä mitään tietoja vanhan palvelijan käytöksestä hänen

Parisissa olon aikana?"

"Minulla on tarpeeksi tietoja todistaakseni ett'ei hän ollut semmoinen

mies, jota voisi pitää valtiollisen epäluulon esineenä. Hän näyttää

yksinomaisesti orjamaisesti harrastaneen tuon naisen etuja,

toimittaneen hänelle kaikkia palvelijan tavallisia tehtäviä

yksityisessä elämässä; ja eksyttäneen naapureita teeskentelemällä

yhdenvertaisuutta hänen kanssaan julkisuudessa".

"Onko teillä mitään syytä luulla että päällysmies Danville tiesi

äitinsä ensimmäisestä aikeesta paeta Ranskasta?"

"Minä päätän sen siitä mitä naisvanki on puhunut, ja toisista

syistä joita ei sovi kertoa oikeuden edessä. Ei ole epäilemistäkään,

ett'ei todistuksia saataisi, jos minulle myönnetään aikaa käydä

kirjeenvaihtoon Lyonin ja Marseillen virkakuntien kanssa".

Tällä hetkellä Danville palasi oikeussaliin, ja tultuansa pöydän luokse

asettui seisomaan aivan pääpoliisin viereen. He katsoivat hetken

vakaasti toistensa silmiin.

"Hän on tointunut Trudainen vastauksen vaikuttamasta puuskauksesta",

ajatteli Lomaque, astuen takaisin entiselle paikalleen. "Hänen kätensä

vapisee; hänen kasvonsa ovat vaaleat; vaan minä voin huomata jälleen

saatua itsensähillitsemistä hänen silmissään; ja minä jo pelkään

seurauksia".

"Kansalainen presidentti", alkoi Danville, "minä pyydän saada tietää

onko minun poissa ollessani tapahtunut mitään, joka kunniatani

loukkaisi ja isänmaanrakkauttani tekisi epäiltäväksi?"

Hän puhui nähtävästi täydellisimmällä kylmämielisyydellä, vaan hän ei

katsonut kehenkään. Hänen silmänsä tuijottivat viheriäiseen

villavaatteesen pöydällä hänen edessään.

"Naisvanki on antanut selityksen, joka etupäässä koskee häntä itseään

ja hänen veljeänsä", vastasi presidentti; "vaan sen ohessa tuo ilmi

erästä aikaisempaa teidän äitinne aikomusta rikkoa voimassa olevia

lakeja vastaan, muuttamalla pois Ranskasta. Tämä osa tunnustuksesta

sisältää joitakuita epäluulon-alaisia seikkoja, jotka, paha kyllä,

koskevat teitä --"

"Ne eivät tule kauemmin olemaan epäluuloja -- omalla edesvastauksellani

minä teen ne varmoiksi asioiksi!" huusi Danville, ojentaen kättään

näytelmällisesti, ja katsoen ylös ensikerran. "Kansalainen presidentti,

minä tunnustan sen hyvän isänmaanrakastajan pelkäämättömällä

suoruudella; minä tiesin äitini ensimmäisestä aikomuksesta paeta

Ranskasta".

Vihellyksiä ja inhon huutoja seurasi tätä tunnustusta. Nämä häntä

vapisutti ensin; vaan hän ennätti hillitä itseään ennenkuin äänettömyys

saatiin palautetuksi.

"Kansalaiset, te olette kuulleet rikokseni tunnustuksen", jatkoi hän,

kääntyen epätoivoisella vakuutuksella kuulijakuntaan; "kuulkaa nyt

millä olen sovittanut tämän isänmaani alttarilla".

Hän odotti tämän lauseen lopussa kunnes tuomioistuimen kirjuri oli

kirjoittanut sen oikeuden asiakirjaan.

"Kirjoita uskollisesti kirjaimia myöten!" huusi Danville, osoittaen

juhlallisesti avattua sivua kirjassa. "Elämä ja kuolema riippuu minun

sanoistani".

Kirjuri kastoi kynänsä musteessa ja nyykäytti päätään merkiksi että oli

valmis. Danville puhui:

"Näinä Ranskan kunnian ja koetuksen päivinä", jatkoi hän, pakoittaen

ääntään osoittamaan syvää liikutusta, "mitä ovat kaikki hyvät

kansalaiset pyhimmästi velvoitetut tekemään? Uhrata kalliimmat

yksityiset tunteensa ja harrastuksensa julkisten velvollisuuksiensa

hyväksi! Kun minun äitini ensimmäisen kerran koetti rikkoa lakia maasta

poismuuttamista vastaan, Ranskasta pakenemalla, hairahduin siinä

heroisessa uhrauksessa, jota järkähtämätön isänmaanrakkaus minulta

vaati. Asemani oli kauheampi kuin Brutuksen asema tuomitessaan omaa

poikaansa. Minulla ei ollut samanlaista Romalaista urhoollisuutta. Minä

hairahduin, kansalaiset, hairahduin niinkuin Coriolanus, kun hänen jalo

äitinsä keskusteli hänen kanssaan Roman onnesta! Tästä hairahduksesta

minä ansaitsin tulla eroitetuksi tasavaltalaisesta yhteiskunnasta; vaan

minä pääsin ansaitusta rangaistuksesta -- kohosinpa vielä siihen

kunniaan että sain viran hallitukselta. Aikoja kului; ja taas koetti

minun äitini paeta Ranskasta. Taas välttämätön sallimus saattoi

kansalaiskuntoni koetukselle. Miten otin vastaan tätä toista koetusta?

Entisen heikkouden sovituksella, joka sovitus oli yhtä kauhea kuin

koetus itse! Kansalaiset, te kauhistutte; vaan te varmaan taputatte

käsiänne mieltymyksen osoitukseksi samalla kuin vapisette. Kansalaiset,

katsokaa! ja muistakaa katsellessanne tätä tutkintoa alottaessa

luettuja todistuksia. Tuossa seisoo isänmaansa vihollinen, joka käytti

salavehkeitä auttaakseen äitiäni pakoon; tässä seisoo isänmaanrakastaja

poika, jonka ääni oli ensimmäinen, oli ainoa ääni antamaan ilmi hänet

tästä rikoksesta". Puhuessaan osoitti hän Trudainea, löi sitten kätensä

vasten rintaa, sitten asetti käsivartensa ristiin rinnoilleen ja katsoi

tuimasti kuulijoihin.

"Te vakuutatte", huusi presidentti, "tietäneenne Trudainen ilmi

antaessanne, hänen auttavan äitiänne pakoon?"

"Minä vakuutan sen", vastasi Danville.

Kynä, jota presidentti piteli, tipahti hänen kädestään kun hän kuuli

tämän vastauksen; hänen virkakumppalinsa säpsähtivät ja katsoivat

toisiinsa äänettöminä.

"Hirviö! hirviö!" kuultiin huudettavan ensin vankien lavalla, vaan

morina levisi heti kuulijakuntaan, ja huudot kasvoivat yhteiseksi

hälinäksi; julmimmat nais-tasavaltalaiset kuuntelija-istuimilla

yhtyivät viimein ylpeimpien vankilavalla olevien nais-ylimysten kanssa.

Tässäkin kauheimman eripuraisuuden keskuudessa, tällä ankarimman

vihollisuuden ajalla, tuo luonnon tunne osoitti vanhaa taivaallista

taikavoimaansa; heräsi äitin tunne, joka yhdistää kaiken maailman.

Niitten harvojen henkilöiden joukossa tässä oikeussalissa, jotka heti

arvasivat edeltäpäin minkä vaikutuksen Danvillen vastaus tekisi tämän

oikeusjutun päätökseen, oli Lomaque yksi. Hänen keltaiset kasvonsa

valkenivat hänen katsoessaan vankien lavaa kohden. "He ovat hukassa",

mutisi hän itsekseen, astuen ulos siitä joukosta, jossa hän tähän asti

oli seissyt.

"Hukassa! Se valhe, joka on pelastanut tuon konnan pään, on vienyt

heiltä pienimmän toivon kipinänkin. Ei mikään voi estää tuomion

langettamista. -- Danville'n kauhea mielenlujuus on saattanut ne

guillotinille!" Lausuen nämät sanat läksi hän ulos kiireesti lähellä

vankienlavaa olevan oven kautta, joka vei vankien odotushuoneesen.

Rosan pää vaipui taas hänen veljensä hartioita vasten. Häntä

pöyristytti, ja hän nojautui taaksepäin heikkona vasten käsivartta,

jota veljensä ojenti häntä tukeakseen. Muuan naisvangeista koetti

auttaa Trudaineä tämän lohduttaessa häntä; mutta hänen miehensä

petollisuuden täydellisentäminen näytti kervaisneen häntä sydämeen

asti. Hän jupisi vaan kerran veljensä korvaan, -- "Louis! Nöyrästi minä

käyn kuolemaan -- ei muu kuin kuolema ole jäänyt minulle osaksi

alennuttuani niin halvaksi että olen rakastanut tuota miestä." Hän

lausui nämät sanat ja ummisti silmänsä raukeesti, eikä puhunut enempää.

"Toinen kysymys, ja te saatte mennä", lausui presidentti,

kääntyen Danvilleen: "Tiesittekö vaimonne osallisuudesta veljensä

salahankkeisin?"

Danville mietti epäilevästi hetken, muisti että siellä oli vieraita

miehiä oikeussalissa, jotka voisivat todistaa hänen puheistaan ja

käytöksestään vaimonsa vangitsemisen iltana, ja päätti tällä kertaa

puhua totta.

"Minä en tiennyt siitä", vastasi hän, "vieraita miehiä voidaan kutsua

tänne, jotka todistavat minun olleeni poissa Parisista, kun vaimoni

osallisuus saatiin ilmi".

Vaikka hän saattoikin sydämettömästi hillitä luontoansa, oli yleisön

mielenosoitus hänen edellisen vastauksensa jälkeen hämmentänyt häntä.

Hän puhui nyt matalalla äänellä, seisten selin katsojiin, ja

kiinnittäen silmänsä taas viheriäiseen pöydän peitteesen.

"Vangit! Onko teillä mitään muistutusta tehtävänä, jotakin todistuksia

tuoda esiin, jotka voisivat heikontaa sitä selitystä, jolla kansalainen

Danville on puhdistanut itseänsä epäluulosta?" kysyi presidentti.

"Hän on puhdistanut itseään mitä inhoittavimmalla valheella", vastasi

Trudaine. "Jos voitaisiin saada käsiimme hänen äitinsä ja hän

tuotaisiin tänne, niin hänen todistuksensa näyttäisi sen".

"Voitteko esiintuoda muuta todistusta vakuutuksenne tueksi?' kysyi

presidentti.

"En voi".

"Kansalais-päällysmies Danville, teillä on vapaus lähteä pois. Teidän

selityksenne tulee jätettäväksi sille virkakunnalle, jolle olette

virallisesti vastuunalainen. Josko ansaitsette kansalais-kruunun

enemmän kuin Roomalaisesta urhoudestanne, tahi --" Mentyänsä näin

pitkälle, pysähtyi presidentti äkkiä, ikään kuin hän ei olisi tahtonut

liian pian antautua arvostelemaan, ja sanoi uudestaan. -- "Te saatte

mennä."

Danville läksi heti ulos oikeussalista, taas julkisen oven kautta.

Häntä seurasi murina naisten penkeiltä, joka kuitenkin pian

lakkasi, kun nähtiin presidentin sulkevan kirjansa ja kääntyvän

virkakumppaleihinsa. "Tuomio!" oli yleisenä kuiskauksena nyt. "Hsh, hsh

-- tuomio!"

Muutamia minuuttia kestävän keskustelun perästä takanansa olevien

henkilöiden kanssa, nousi presidentti seisoalle, ja lausui

seuraavat painavat sanat: -- "Louis Trudaine ja Rosa Danville;

vallankumous-oikeus, kuultuansa syytöksen teitä vastaan, ja

arvosteltuaan teidän vastauksianne siihen, päättää teidän olevan

molempien syylliset, ja tuomitsee teidät kuoleman rangaistukseen."

Julistettuansa tuomion näillä sanoilla istuutui hän taas, ja pani

merkin kahden ensin tuomitun henkilön nimien perään vankiluettelossa.

Heti sen jälkeen otettiin seuraava asia esille, ja uusi tutkinto

kiihoitti taas kuulijakunnan uteliaisuutta.

VIIDES LUKU.

Vallankumous-oikeuden odotushuone oli kolkko alaston suoja, likaisella

kivilattialla ja penkit pitkin seiniä. Akkunat olivat korkeat ja

kaltereilla varustetut, ja kadulle vievän ulko-oven vieressä seisoi

kaksi vahtimiestä. Tullessaan oikeussalista tähän kolkkoon

pakopaikkaan, huomasi Lomaque sen olevan typötyhjän. Yksinäisyys oli

juuri sillä hetkellä hänelle tervetullut. Hän jäi odotushuoneesen, hän

käveli verkkaan huoneen toisesta päästä toiseen likaisella

kivityksellä, puhuen hartaasti ja lakkaamatta itsekseen.

Jonkun hetken kuluttua, aukeni oikeussaliin vievä ovi ja

kyttyräselkäinen vanginvartija ilmautui saattaen sisään Trudaineä ja

Rosaa.

"Teidän on odottaminen täällä", sanoi pieni mies, "kunnes jäljellä

olevat ovat tutkitut ja tuomitut; ja sitten te kaikki tulette menemään

takaisin vankihuoneesen yhdessä ryhmässä. Haa, kansalainen!" jatkoi

hän, huomatessaan Lomaquen salin toisessa päässä, ja astui hänen

luokseen. "Täällä vielä, vai niin! Jos ai'otte viipyä täällä vielä

kauemman aikaa, niin minulla olisi vähäinen pyyntö tehtävä".

"Ei ole minulla kiirettä", sanoi Lomaque, katsahtaen molempiin

vangittuihin.

"Hyvä asia!" huusi kyttyräselkä, pyyhkien suutaan kämmenellään; "minä

olen janosta kuivamaisillani, ja kuolen varmaan ellen pääse kaulaani

kastamaan tuonne viinikauppaan kadun toisella puolella. Tahdotteko

tarkkaan pitää silmällä tuota miestä ja vaimoa sillä aikaa kun olen

poissa, tahdotteko? Se on mitä helpoin asia -- tuolla on vartijat

ulkona, ikkunoissa on rautaristikko, oikeussali on niin lähellä että

huuto kuuluu! Tahdotteko tehdä minulle tämän hyvän työn?"

"Olen oikein iloinen tästä tilaisuudesta".

"Niin tekee hyvä ystävä -- ja, muistakaa, jos minua kysyttäisiin, tulee

teidän sanoa, että minun täytyi lähteä muutamaksi hetkeksi oikeudesta,

vaan jättäneeni toimeni teille".

Tämän sanottua riensi kyttyräselkäinen vanginvartija viinikauppaan.

Hän oli tuskin kadonnut ennenkuin Trudaine tuli poikki huoneen ja

tarttui Lomaquen käsivarteen.

"Pelastakaa hänet", hän kuiskasi; "nyt on tilaisuutta -- pelastakaa

hänet!" Hänen kasvonsa olivat punastuneet -- hänen silmäyksensä

näyttivät houruisilta -- hänen henkensä, jonka Lomaque tunsi hänen

puhuessaan poskillaan, oli polttavan kuuma. "Pelastakaa hänet!" sanoi

hän uudestaan, pudistaen Lomaquea käsivarresta, ja vetäen häntä ovea

kohti. "Muistakaa missä kiitollisuuden velassa olette isälleni --

muistakaa keskustelumme tuolla penkillä joen äyräällä -- muistakaa mitä

itse sanoitte minulle vangitsemis-iltana -- älkää miettimisellä

menettäkö aikaa -- pelastakaa hänet ja jättäkää minut sanaa sanomatta!

Jos kuolen yksinäni, niin minä voin kuolla niinkuin miehen tulee -- jos

hän astuu mestauslavalle minun rinnallani, niin minun sydämeni ei kestä

-- minä tulen kuolemaan pelkurin kuolemaa! Minä olen elänyt hänen

elämänsä edestä -- antakaa minun kuolla sen edestä, ja minä kuolen

onnellisena!"

Hän koetti puhua enempää, vaan hänen kiihoituksensa rajuus esti sen.

Hän saattoi ainoastaan pudistaa Lomaquen käsivartta alinomaa, ja

osoittaa penkkiä, jolla Rosa istui -- pää vaipuneena rintaa vasten,

kädet ristissä hervakasti polvien päällä.

"Tuolla on kaksi aseellista vartijaa oven ulkopuolella -- ikkunoissa on

rautaristikot -- teillä ei asetta -- ja jos teillä olisikin, niin on

vahtihuone aivan lähellä toisella puolen teitä ja oikeussali toisella.

Pakeneminen tästä huoneesta on mahdoton", vastasi Lomaque.

"Mahdoton!" kertoi toinen raivossa. "Te petturi! te pelkuri! Voitteko

nähdä hänen istuvan tuossa auttamattomana -- hänen elämänsä rientää jo

pois joka hetkeltä mikä kuluu -- ja kylmästi sanoa minulle että pako on

mahdoton?"

Murheensa ja toivottomuutensa raivossa hän nosti puhuessaan irroitetun

kätensä uhkaavaisesti. Lomaque tarttui hänen käsiranteesensa ja

kuljetti hänet erään akkunan luo, jonka yliset lasit olivat auki.

"Te ette ole nyt täydellä mielellä", sanoi pääpoliisi vakavasti; "tuska

ja pelko sisarenne kohtalosta on hämmentänyt selvän järkenne. Koettakaa

asettua ja kuunnelkaa minua. Minulla on jotakin tärkeätä sanottavaa --"

Trudaine katsoi häneen epäilevästi. "Tärkeätä", jatkoi Lomaque, "sillä

se koskee sisarenne kohtaloa tällä kauhealla ratkaisuhetkellä".

Tämä muistutus vaikutti silmänräpäyksessä. Trudainen ojennettu

käsivarsi taipui alas ja hänen kasvoissaan tapahtui äkillinen muutos.

"Vartokaa hetkinen", sanoi hän heikolla äänellä; ja kääntyen pois,

nojautui hän vasten seinää ja painoi kuumaa otsaansa kylmää, kosteata

kiveä vasten. Hän ei nostanut päätään ennenkuin oli saanut itsensä

hillityksi, ja saattoi sanoa tyynesti: "Puhukaa -- minä olen valmis

kuulemaan, ja siksi täydellä mielellä, että voin pyytää teiltä anteeksi

sen minkä minä äsken sanoin".

"Kun minä läksin oikeussalista ja tulin tähän huoneesen", alkoi

Lomaque hiljaa kuiskaten; "en voinut ajatella mitään keinoa, jolla

voisi auttaa teitä ja teidän sisartanne. En voinut muuta kuin surra

sitä ett'ei tuo tunnustus auttanut, jota minä olin pitänyt teidän

parhaimpana puollustuskeinona ja jota olin tullut teille neuvomaan

St. Lazare-linnaan. Sittemmin on päähäni pälkähtänyt tuuma, josta voi

olla apua -- niin hurja, niin epätietoinen tuuma -- jonka menestyminen

niin tykkönään riippuu satunnaisista seikoista, ett'en tahdo uskoa sitä

teille muuten kuin yhdellä ehdolla".

"Sanokaa ehtonne! minä suostun jo edeltäpäin".

"Luvatkaa kunniansanallanne, ett'ette puhu sanaakaan sisarellenne

siitä, mitä minä nyt sanon teille, ennenkuin annan teille luvan puhua.

Luvatkaa minulle että te, kun näette lähenevän kuolemanhetken

kauhistuttavan häntä tänä yönä, hillitsette itsenne niin paljon,

ett'ette puhu toivon sanaa hänelle. Minä kysyn tämän, syystä että tässä

on kymmenen -- kaksi kymmentä -- viisi kymmentä mahdollisuutta sitä

yhtä vastaan, että toivoa on".

"Enhän minä voi muuta kuin luvata", vastasi Trudaine.

Lomaque otti esille taskukirjansa ja lyijykynänsä ennenkuin hän taas

rupesi puhumaan.

"Minä menen erityisseikkoihin niin pian kuin ensin olen tehnyt teille

kummallisen kysymyksen", sanoi hän. "Te olette ollut suuri kemiallisten

kokeiden harjoittaja aikananne -- oletteko tarpeeksi tyynimielinen

tämmöisellä kamalalla hetkellä vastaamaan kysymykseen, joka tavallansa

on yhteydessä kemian kanssa? Te näytätte kummastuneelta. Sallikaa minun

lausua kysymykseni heti. Tunnetaanko jotakin nestettä, tahi pulveria,

tahi useampain ainesten yhdistystä, joka hävittää kirjoituksen

paperista eikä jätä mitään merkkiä jälkeensä?"

"Varmaan! Vaan siinäkö koko kysymys? Eikö ole suurempaa vaikeutta --?"

"Ei. Kirjoittakaa aineksien-määräys, olkoot ne sitten mitä tahansa,

tälle lehdelle", sanoi toinen, antaen hänelle taskukirjan.

"Kirjoittakaa se siihen, ja määrätkää myös tarkoin aineen käyttäminen".

Trudaine totteli. "Tämä on ensimmäinen askel", jatkoi Lomaque, pistäen

kirjan taskuunsa, "hankkeeni perille päästäksemme -- epävarman

hankkeeni, muistakaa se! Kuunnelkaa nyt; minä olen saattamaisillani

oman pääni vaaran-alaiseksi, tehdäkseni teidän ja sisarenne pään

pelastamisen mahdolliseksi, käyttämällä vähäisiä vehkeitä

kuolemaantuomittujen luettelon kanssa. Älkää keskeyttäkö minua! Jos

minä voin pelastaa yhden, niin minä voin pelastaa toisenkin. Ei

sanaakaan kiitollisuudesta! Odottakaa kunnes tunnette kiitollisuutenne

määrän. Minä sanon teille suoraan, alussa, että siinä toimessa, johon

olen ryhtymäisilläni, on sekä epätoivon että sääliväisyyden

vaikutussyitä pohjalla. Vaiti! Minä vaadin sen. Aikaa on meillä vähän;

minun asiani on puhua, ja teidän on kuunnella. Oikeuden presidentti on

pannut kuolemanmerkin teidän nimienne jälkeen tämän päivän

vankiluettelossa. Kun tutkimiset ovat päättyneet ja lista on merkitty

loppuun asti, tuodaan se tähän huoneesen ennenkuin teidät viedään St.

Lazare'en. Se sitten lähetetään Robespierrelle, joka pitää sen,

teetettyänsä kopian siitä samassa kun se on tullut hänelle jätetyksi,

kiertämistä varten hänen virkaveljiensä -- St. Just'in ja muiden,

luona. Minun tehtävänäni on toimittaa jäljennös tästä kopiasta ensi

kädessä. Jalo Robespierre itse tahi joku, johon hän voi ehdottomasti

luottaa, vertaa tätä jäljennöstä alkuperäiseen luetteloon, ja

mahdollisesti kopiaan myös, ja se lähetetään sitten St. Lazare'en,

tulematta enää minun käsiini. Heti kun se on vastaanotettu, luetaan se

julkisesti vankihuoneen kalterilla, ja jää sittemmin vanginvartijalle,

joka sitä käyttää kulkiessaan illalla liidulla merkitsemässä niiden

vankien koppien ovia, jotka ovat määrätyt huomenna mestattaviksi. Tämän

tehtävän toivon minä tuon kyttyräselän saavan tänään, jonka te näitte

minua puhuttelevan. Hän on tunnettu juoppo ja minä ai'on vietellä häntä

semmoisella viinillä, jota hän harvoin maistaa. Jos minä -- sen jälkeen

kun luettelo on julkisesti luettu ja ennenkuin koppien ovet ovat

merkityt -- voin saada hänet istumaan putelin ääreen, niin minä lupaan

saattaa hänet juovuksiin, ottaa luettelon hänen taskustaan, ja poistaa

teidän nimenne siitä sillä aineella, jonka määräyksen juuri ikään

olette kirjoittanut minulle. Minä kirjoitan kaikki nimet, toisen

toisensa alle, niin tarpeeksi epäsäännöllisesti jäljennökseeni ett'ei

poisottamisen kautta syntynyttä tyhjää väliä niin helposti voida

huomata. Jos minä tässä onnistun, niin teidän ovenne ei tulekaan

merkityksi; eikä teidän nimiänne huomenaamulla huudetakaan, kun

guillotinin rattaat tulevat. Nykyään kun vankeja tulvaa joka päivä

vankihuoneesen tutkisteltaviksi ja tulvaa vankihuoneesta joka päivä

mestattavaksi, on teillä siinä yleisessä sekasotkossa mitä suurin

mahdollisuus päästä kaikista nenäkkäistä kysymyksistä, jos sopivasti

asetatte korttianne, vähintäin kaksi viikkoa tahi kymmenen päivää.

Silloin --"

"Hyvin! hyvin!" huusi Trudaine innokkaasti.

Lomaque katsoi oikeussalin oveen päin ja alenti äänensä hiljaiseksi

kuiskutukseksi ennenkuin hän jatkoi: "Silloin Robespierren oma pää

voi pudota guillotinin pussiin! Kansa on alkanut kyllästyä

Hirmuhallitukseen. Kohtuuden puolueen Ranskalaiset, jotka ovat

maanneet piilossa kuukausia kellareissa ja ylisillä, ovat alkaneet

salaa tulla esille ja neuvotella, kaksi ja kolme yhdessä, yön

pimeydessä. Robespierre ei ole moneen viikkoon uskaltanut näyttäytyä

neuvottelemassa Valiokunnassa. Hän ainoastaan puhuu omien ystäviensä

seurassa Jakobineille. Huhu kertoo kauheasta Carnot'n ilmisaatosta ja

kurjasta päätöksestä, jonka Tallien on tehnyt. Ihmiset, jotka ovat

saaneet katsoa näyttämön taakse, huomaavat Hirmuhallituksen viimeisten

päiväin lähestyvän. Jos Robespierre tulee lyödyksi lähestyvässä

taistelussa, olette pelastetut -- sillä uuden hallituksen tulee olla

Anteeksiannon hallituksen. Jos hän voittaa, olen minä ainoastaan

lykännyt teidän ja teidän sisarenne kuolemanpäivän edemmäksi, ja

saattanut oman pääni piilun alle. Tämmöiset ovat mahdollisuudet -- se

on kaikki minkä minä voin tehdä".

Hän vaikeni, ja taas koetti Trudaine puhua semmoista, joka näyttäisi,

ett'ei hän ollut sen kuoleman-uhrauksen ansaitsematon, jonka Lomaque

oli aikeessa tehdä. Vaan vielä kerran pääpoliisi lujasti ja

suuttuneesti esti häntä. "Minä sanon teille, kolmannen kerran", puhui

hän, "en tahdo kuulla kiitollisuuden osoituksia teiltä, ennenkuin

tiedän ansaitsenko minä niitä. Totta on, että minä olen kiitollisuuden

velassa isänne sopivalla ajalla osoittamasta hyvyydestä minua kohtaan

-- totta, etten ole unhottanut mitä tapahtui viisi vuotta takaperin

teidän kotonanne, joen varrella. Minä muistan kaikki, yksin niitäkin,

joita te katsoisitte kovin vähäpätöisiksi -- tuon kupin kahvia,

esimerkiksi, jonka sisarenne piti varina minua varten. Minä silloin

sanoin teille, teidän tulevan joskus maailmassa parempaa ajattelemaan

minusta. Minä tiedän että niin on nyt. Vaan tämä ei ole vielä kaikki.

Te mielellänne ylistäisitte minua suorastaan että minä panen henkeni

vaaran alttiiksi teidän edestänne. Minä en tahdo teitä kuulla, koska

minun alttiiksi antamiseni on halvinta laatua. Minä olen kyllästynyt

elämääni. En voi katsoa taakseni iloisella mielellä. Olen liian vanha

katsomaan eteenpäin siihen mikä voisi olla toivon-alaista. Siellä oli

jotakin sinä iltana teidän kodissanne, ennen naimista -- jotakin teidän

puheessanne, sisarenne te'oissa -- joka teki minut toisenlaiseksi.

Minulla on ollut synkkämielisyyden ja itsenisyyttämisen päiviä, aika

ajoin, siitä lähtien. Minä olen suuttunut orjuuteeni, ja nöyryyteeni,

ja kaksimielisyyteeni, ja liehittelemiseeni ensin yhden herran, sitten

toisen alla. Minä olen toivonut saavani katsoa takaisin elämääni, ja

lohdutella itseäni huomatessani jonkun hyvän teon, niinkuin säästävä

mies lohduttaa itseään katselemalla pientä säästöään laatikossaan. Minä

en voi sitä tehdä; ja minä haluaisin kuitenkin. Tuo kaipaus tulee

minuun kuin taudinpuuskaus, määrättömien loma-aikojen perästä äkisti,

käsittämättömimmistä vaikutussyistä. Katsahdus ylös sinistä taivasta

kohden -- tähtikirkkaana kaarrellen tämän suuren kaupungin rakennuksien

ylitse, illoin katsellessani ulos vinnihuoneeni akkunasta -- lapsen

äänen sattuessa äkkiä korvaani, en tiedä mistä -- naapurini hempun

viserrys pienessä häkissään -- milloin mikin vähäpätöinen asia herättää

tuon kaipauksen minussa silmänräpäyksessä. Vaikka kurja olen, niin nuo

muutamat yksinkertaiset sanat, jotka sisarenne lausui tuomarille,

tunkivat minun läpitseni kuin veitsen iskut. Kummallista semmoisessa

miehessä kuin minä, eikös ole? Minä itsekin sitä kummastelen. Minun

elämäni? Oh! minä olen sen vuokrannut muille, joutuakseni roistojen

potkittavaksi yhdestä likarapakosta toiseen, niinkuin palli

jalkapallisilla ollessa. Mieleeni on johtunut antaa itse sille

viimeinen potku, ja heittää se tarpeeksi etäälle, ennenkuin se

lepää sontatunkiolla ainaiseksi. Teidän sisarenne piti hyvän kupin

kahvia varina minua varten, ja minä annan hänelle huonon elämän

kohteliaisuuden palkinnoksi. Te tahdotte kiittää minua siitä? Mitä

hulluutta! Kiittäkää minua kun olen jotakin hyödyllistä tehnyt. Älkää

kiittäkö tästä!" Hän näpähytti sormillaan halveksivaisesti puhuessaan,

ja astui pois ulko-oven luokse, ottamaan vanginvartijaa vastaan, joka

tällä hetkellä palasi.

"No", kysyi kyttyräselkä, "onko kukaan minua kysynyt?"

"Ei", vastasi Lomaque; "ei ole kukaan käynyt huoneessa. Mitä lajia

viiniä te saitte?"

"Niin -- niin! Hyvää kun on pulassa, ystäväni -- hyvää kun on pulassa".

"Oh! te menisitte minun viinikauppaani, ja maistaisitte eräästä

tynnyristä, jossa on viiniä eräästä viininsaannosta, joka on jotakin!"

"Mikä viinikauppa? Mikä viininsaanto?"

"Minä en jouda nyt kertomaan, vaan luultavasti me tapaamme toisemme

vielä tänään. Minä toivon olevani vankihuoneella iltapäivällä. Kysynkö

minä teitä? Hyvä! En unhota!" Näillä jäähyväissanoilla hän läksi ulos;

eikä edes katsonut taakseen vankeihin, ennenkuin jo sulkivat oven hänen

perästään.

Trudaine palasi sisarensa luokse, peloissaan että hänen kasvonsa

ilmoittaisivat mitä oli tapahtunut tuossa omituisessa keskustelussa

Lomaquen ja hänen välillä. Vaan mikä muutos siinä lienee ollutkin, ei

Rosa näyttänyt sitä huomaavan. Hän oli yhä vielä kummallisen

huomaamaton kaikkien ulkonaisten seikkain suhteen. Tuo kärsiväisyys,

joka on vaimojen urhoollisuus kaikissa onnettomuuksissa, näytti nyt

olevan ainoa virkistävä hengen-ilmaus, joka voimassa piti elämänliekkiä

hänessä. Kun veljensä istuutui hänen viereensä, tarttui hän vaan hänen

käteensä ja sanoi: "Olkaamme näin yhdessä, Louis, kunnes hetki tulee.

Minä en sitä pelkää. Minulla ei ole paitse sinua mitään muuta, joka

saattaisi minua rakastamaan elämää, ja sinä tulet myös kuolemaan.

Muistatko sitä aikaa kun minulla oli tapana murehtia sitä, ett'ei

minulla ollut lasta joksikin lohdutukseksi minulle? Minä ajattelin

tässä, joku hetki sitten, miten kauheata olisi ollut nyt, jos minun

toivoni olisi toteutunut. Se on minulle siunaukseksi, tässä suuressa

kurjuudessa, että olen lapseton! Puhukaamme menneistä ajoista, Louis,

niin kauan kuin voimme -- ei miehestäni, eikä naimisestani --

ainoastaan niistä menneistä ajoista, jolloin en vielä ollut taakkana ja

murheena sinulle".

Päivä kului. Yksittäin, kaksittain ja kolmittain tulivat tuomitut

vangit oikeussalista, ja keräytyivät odotushuoneesen. Kello kaksi oli

kuolemaantuomittujen luettelo valmis luettavaksi. Se luettiin ja eräs

oikeuden jäsen vahvisti sen todeksi; sitten vei vanginvartija vankinsa

takaisin St. Lazare'en.

Ilta tuli. Vankien iltanen oli annettu; kuolemalistan jäljennös oli

luettu julkisesti kalterien edessä; koppien ovet olivat kaikki lukitut.

Vangitsemispäivästään saakka olivat Rosa ja hänen veljensä, osaksi

erään lahjan, osaksi Lomaquen välityksen vaikutuksesta, olleet

suljettuna samaan koppiin; ja yhdessä he nyt odottivat huomispäivän

kauheata kohtausta. Rosasta tämä kohtaus oli kuolema -- kuolema, jota

hän ainakin kärsiväisyydellä ajatteli. Trudainen mielessä lähintä

tulevaisuutta pimitti yhä enemmän tuo epätietoisuus, joka on kuolemaa

pahempi; tuo ahdistava, kauhea, säälimätön viipymys, joka pitää mieltä

piinauspenkillä, ja joka sydäntä kalvaa. Tämän kauhean yön pitkän,

lohduttoman kuolemankamppauksen kestäessä, tuli hänelle vaan yksi

helpoitus. Joka hermon jännitys, jokaiseen ajatukseen kiinnittyvän

kauhean ahdistuksen ruhjoava paino helpoittuivat vähän, kun Rosan

ruumiilliset voimat alkoivat vaipua hänen henkisen väsymyksensä alle --

kun hänen surullinen kuoleva puheensa menneistä onnellisista ajoista

hiljaa vaikeni, ja hän asetti päänsä hänen hartioilleen, ja antoi unen

enkelin viedä itseään vähäksi aikaa, vaikka kuoleman enkeli jo

siivillään häntä varjosti.

Aamu tuli ja lämmin kesäinen päivännousu. Mikä oli eloon jätetty hirmun

hallitsemassa kaupungissa, heräsi täksi päivää pelkäävästi; ja yhä

pysyi pitkän yön epätietoisuus huokenematta. Hetki lähestyi, jona

vaunut tulivat noutamaan edellisenä päivänä tuomitut uhrit. Trudainen

korva saattoi eroittaa heikointakin ääntä kaikuvassa vankihuoneessa

koppinsa ulkopuolella. Hän kohta meni kuuntelemaan lähelle ovea, ja

kuuli keskenään väitteleviä ääniä sen takaa. Äkkiä teljet vedettiin

ovelta, avain vääntyi rei'ässään, ja hän huomasi edessään kyttyräselän

ja erään alemman vanginvartijan.

"Katsokaa!" mutisi tämä jälkimäinen nurpeissaan, "siinä ne ovat,

terveinä kopissaan, juuri niinkuin minä sanoin; vaan minä vakuutan

teille vielä kerran etteivät olleet luettelossa. Mitä ajattelettekaan

toruessanne minua ett'en ole liidulla merkinnyt heidän ovea viime yönä

samalla kertaa kuin muitten? Pyytäkää taas minua toimittamaan

tehtäviänne, kun olette liian juovuksissa itse sitä tekemään!"

"Pitäkää suunne, ja antakaa minun uudestaan katsella luetteloa!"

vastasi kyttyräselkä, kääntyen ovesta ja temmaisten paperikaistaleen

toisen kädettä. "Piru vieköön, jos minä tätä ymmärrän!" huusi hän,

pudistaen päätään, huolellisesti tarkastettuansa luetteloa. "Minä

voisin vannoa lukeneeni heidän nimensä porttikalterilla, eilen illalla,

omilla huulillani; ja nyt, vaikka katsoisin miten kauan, en voi löytää

heitä tästä. Anna nuuskaa näpillinen, ystäväni. Olenko minä valveilla,

vai näenkö unta? -- juovuksissa, vai selvänä tänä aamuna?"

"Selvänä, toivon minä", sanoi tyven ääni hänen takanaan. "Pistäysin

juuri katsomaan miten jaksaisitte eilisen perästä".

"Miten minä jaksan, kansalainen Lomaque? Kiveksi muuttunut

kummastuksesta. Te itse vartioitte tätä miestä ja tätä vaimoa edestäni,

odotushuoneessa, eilen aamulla; ja mitä itseeni tulee, niin voisin

vannoa lukeneeni heidän nimensä porttikalterilla eilen iltapäivällä.

Nyt, tänä aamuna, tässä ei ole semmoista kuin nämä sanotut nimet koko

luettelossa! Mitä ajattelette tästä?"

"Ja mitä te ajattelette", keskeytti loukattu alavartija, "hänen

hävyttömyydestään haukkua minua huolimattomasta ovien liiduttamisesta,

kun mies oli liian juovuksissa itse sitä toimittamaan? -- liian

juovuksissa voidakseen eroittaa oikeata kättään vasemmasta! Ellen

olisi parasluontoinen mies koko maailmassa, niin minä kaipaisin

ylivanginvartijalle".

"Aivan oikein teiltä antaa hänelle anteeksi, ja aivan väärin häneltä

teitä torua", lausui Lomaque vakuuttavalla tavalla. "Ottakaa minulta

neuvo", jatkoi hän, tuttavasti puhellen kyttyräselälle, "älkääkä liioin

luottako tuohon teidän pettävään muistiinne, hiukan juotuanne

edellisenä päivänä. Te ette ole voineet todellisesti lukea heidän

nimiään kalteriportilla, senhän ymmärrätte, sillä siinä tapauksessa ne

tietysti olisivat listassa. Mitä oikeussalin odotushuoneesen tulee,

niin minä sanon sanan teidän korvaanne: pääpoliisit tietävät

kummallisia salaisuuksia. Oikeuden presidentti tuomitsee ja armahtaa

julkisesti; vaan onpa joku toinen, tuhannen presidentin vallalla, joka

silloin tällöin tuomitsee ja armahtaa yksityisesti. Te voitte arvata

kuka. Minä en sano muuta kuin neuvon vaan teitä pitämään päätänne

paikoillaan, siten ett'ette pidä huolta muusta kuin tuosta luettelosta

teidän kädessänne. Pysykää sen puustaveissa kiinni, niin ei kukaan voi

teitä syyttää. Pitäkää vaan melua salaisuuksista, jotka eivät koske

teitä, niin --"

Lomaque pysähtyi, ja pitäen kättään miekan tapaisesti, sujahutti sillä

osoittavaisesti kyttyräselän pään ylitse. Tämä liikunto kuin myös ne

vihjaukset, joita hän kuuli sitä ennen, hämmentivät kokonaan pientä

miestä. Hän tuijotti hämmästyneenä Lomaqueen; pyysi parilla sanalla

raakamaisesti anteeksi alavartijalta, ja kummallisella tavalla

pyörittäen rumaa päätään, astui hän pois, pitäen kuolema-luetteloa

rutistettuna kädessään.

"Tahtoisin heittää silmäyksen heihin, ja katsoa ovatko ne

todellakin sama mies ja vaimo, joita minä vartijoin eilen aamulla

odotushuoneessa", sanoi Lomaque, tarttuen kädellään kopin oveen, juuri

samassa kun virkatoimessaan oleva vartija rupesi sitä kiinni panemaan.

"Katsokaa sisään, niinkuin tahdotte", sanoi mies. "Kyllä varmaan

huomaatte tuon juoppolallin olevan yhtä väärässä näiden suhteen kuin

hän on kaikissa asioissa".

Lomaque käytti heti tätä myönnettyä oikeutta. Hän näki Trudainen

istuvan sisarensa kanssa kopin nurkassa kauimpana ovesta, arvattavasti

siinä tarkoituksessa ett'ei Rosa kuulisi ovella tapahtuvaa keskustelua.

Hänen silmissään näkyi kuitenkin levoton katse, hänen poskillaan

enenevä punastus, joka osoitti hänen ainakin epävarmasti tietävän että

jotakin outoa tapahtui käytävässä. Lomaque viittasi Trudainelle että

hän tulisi ovelle, ja kuiskasi hänelle: "Määräämänne aine vaikutti

hyvin. Te olette pelastetut täksi päivää. Kertokaa tämä uutinen

sisarellenne niin lempeästi kuin voitte. Danville --" Hän vaikeni ja

kuunteli kunnes hän voi vanginvartijan askeleitten kopinasta varmaan

tietää tämän astuskelevan käytävän toisessa päässä. "Danville", jatkoi

hän, "sekaannuttuaan kansajoukkoon kalteriportin ulkopuolella eilen, ja

kuultuansa teidän nimiä luettavan, vangittiin illalla Robespierren

salaisesta käskystä ja lähetettiin Temple-linnaan. Mikä syytös häntä

vastaan tehdään, tahi milloin hän viedään tutkittavaksi, on mahdoton

sanoa. Tiedän ainoastaan hänen olevan vangitun. Hush! Älkää puhuko nyt;

ystäväni täällä ulkona tulee takaisin. Pysykää levollisena -- toivokaa

kaikkea sattumukselta ja valtiollisten asiain muutoksesta; ja

lohduttakaa itseänne sillä ajatuksella, että olette molemmat pelastetut

huomiseksi".

"Ja huomenna?" kuiskasi Trudaine.

"Älkää ajatelko huomispäivää", vastasi Lomaque, kääntyen äkkiä

oveenpäin. "Antakaa huomispäivän pitää huolta itsestään".

KUUDES LUKU.

Eräänä kevät-aamuna, vuonna seitsemäntoista sataa yhdeksänkymmentä

kahdeksan, jätti Chalon-sur-Marnen ja Parisin välillä kulkevat yleiset

postivaunut yhden matkustajistaan ensimmäiseen pysäyspaikkaan

Meaux'sta. Matkustaja, joka oli vanha mies, läksi, hetken katseltuaan

miettiväisesti ympärilleen, pieneen ravintolaan, joka oli postihuoneen

vastapäätä, ja jonka nimenä oli "Kirjo-hepo", ja emäntänä leski Duval

vaimo, jota syystä kehuttiin puheliaimmaksi akaksi ja parhaimmaksi

hanhenpaistin valmistajaksi koko paikkakunnassa.

Vaikka matkustaja ei herättänyt suurta huomiota tiellä vetelehtivien

kylän laiskurien silmissä, ja vaikka leski Duval tervehti häntä aivan

välinpitämättömästi, ei hän sentään ollut niin tavallinen ja

jokapäiväinen vieras kuin nämä maalaiset näyttivät luulevan. Oli

ollut sekin aika, jolloin tuolle hiljaiselle, vanhanpuoleiselle,

vaatimattomalle virvoituksen pyytäjälle "Kirjo-hevossa" oli uskottu

Hirmuhallituksen syvimpiä salaisuuksia, ja jolla oli oikeus millä

hetkellä ja minä aikana tahansa käydä itse Maksimilian Robespierren

puheilla. Leski Duval ja nuo laiskoittelijat postihuoneen edustalla

olisivat todellakin hämmästyneet, jos joku asiantunteva henkilö

pääkaupungista olisi ollut läsnä heille kertomassa että tuo

nöyrännäköinen vanha matkustaja, kuluneella matkalaukulla, oli eräs

Parisin Salapoliisiviraston entisiä pää-asioitsijoita.

Neljättä vuotta oli kulunut siitä kun Lomaque viimeisen kerran oli

ollut Hirmuhallituksen virallisissa toimissa. Hänen hartiansa olivat

käyneet enemmän kyyryyn, ja hänen tukkansa oli kaikki lähtenyt, paitse

sivuilta ja takaa. Muutamissa muissa suhteissa näytti kuitenkin enenevä

ikä parantaneen enemmän kuin pahentaneen hänen ulkonäköänsä. Hänen

poskensa näyttivät terveemmiltä, hänen katsantonsa iloisemmalta, hänen

silmänsä kirkkaammilta kuin olivat koskaan ennen näyttäneet. Hän astui

myös ripeämmin kuin entisinä aikoina poliisivirassa; ja hänen pukunsa,

jos kohta se ei näyttänyt varakkaan miehen puvulta, oli kumminkin

puhtaampi ja paremmin pidelty kuin ennen aikaan hänen ollessaan

valtiollisessa palveluksessa Parisissa.

Hän istuutui yksin ravintolan vierashuoneesen ja emännän lähdettyä

noutamaan puolta putellia viiniä, jota hän pyysi, vietti hän aikaansa

tarkastamalla likaista vanhaa korttia, jonka hän veti esille

paperijoukosta taskukirjastaan, ja johon oli kirjoitettu seuraavat

sanat: -- "Kun rauhattomuuden ajat ovat ohitse, älkää unhottako niitä,

jotka muistavat teitä ikuisella kiitollisuudella. Pysähtykää

ensimmäiseen posti-asemaan Meaux'sta, Parisiin vievän valtamaantien

varrella, ja kysykää ravintolassa kansalaista Maurice, jos vielä

tahdotte nähdä meitä tahi kuulla meistä".

"Pyydän anteeksi kysymistäni", sanoi Lomaque, pistäen kortin taskuunsa,

kun leski Duval toi sisään viiniä, "voitteko sanoa minulle asuuko

täällä jossakin läheisyydessä eräs henkilö nimeltä Maurice?"

"Josko minä voin sanoa?" kertoi lyhyt lylleröinen leski. "Tietysti minä

voin! Kansalainen Maurice, ja hänen rakastettava sisarensa -- jota ei

saa unhottaa sen tähden, ett'ette te muistaneet mainita häntä, -- asuu

kymmenen minuutin matkan päässä minun talostani. Viehättävä asunto,

viehättävällä paikalla, ja kaksi mitä viehättävintä asukasta -- niin

hiljainen, niin syrjäinen ja niin erinomaisen tuottava paikka. Minä

toimitan heille kaikkea, -- lintuja, munia, leipää, voita, kasvaksia

(ei ne sentään syö mitään laatua paljon), viiniä (jota eivät juo

puoliakaan siitä mikä olisi heille terveellistä); lyhyesti sanottu,

minä muonitan tuota pikku erakkomajaa, ja rakastan noita kahta

herttaista erakkoa kaikesta sydämestäni. Oih! heillä on ollut

murheensa, ihmisparoilla, etenkin sisarella, vaikka ne eivät koskaan

puhu niistä. Kun ensin tulivat asumaan tänne meidän naapuristoomme --"

"Pyydän anteeksi, kansalainen, vaan jos te tahtoisitte ainoastaan olla

niin hyvä ja neuvoisitte minua --"

"Josta on kolme -- ei, neljä -- ei, kolme ja puoli vuotta aikaa --

lyhyesti, juuri sen jälkeen kun tuo mies Saatana Robespierre oli tullut

päätä lyhemmäksi (aivan sopivata hänelle), niin minä sanoin miehelleni

(joka teki loppuansa silloin miesparka!) 'Hän kuolee' -- tarkoittaen

naista. Hän ei kuitenkaan kuollut. Lintuni, munani, leipäni, voini,

kasvakseni, ja viinini, auttoivat häntä taudin läpi -- yhteydessä aina

kansalaisen Mauricen hellän hoidon kanssa. Niin! niin! Olkaamme

tunnokkaat tunnustamaan ansiota, kun semmoinen on paikallaan; älkäämme

koskaan unhoittako että kansalainen Maurice auttoi paljon viehättävän

sairaan parantumista samoin kuin ruokavarat ja juomat Kirjavasta

Hevosesta. Siinä se nyt on, mitä kauniin pikku nainen mitä kauniimmassa

pikku majassa --"

"Missä? Tahdotteko olla niin hyvä että sanotte minulle missä?"

"Ja erinomaisen terveenä, paitsi silloin tällöin kun häntä kohtaa

suonenvedontapaiset taudinpuuskat, jotka sanottavasti, niin minä

ainakin luulen, ovat seurauksia kauheasta säikähtymisestä -- hyvin

todennäköistä tuona kirottuna Hirmun aikana, ennenkuin tulivat

Parisista -- te ette juo, kunnon mies! Miksi ette juo? -- Hyvin, hyvin

kaunis kalvakkalaatuisia ollakseen; vartalo ehkä liian laiha -- antakaa

minun kaataa lasiinne -- mutta enkeli hyväluontoisuudessa, ja oikein on

liikuttavaa nähdä miten hän on kiintynyt kansalaiseen Maurice --"

"Kansalaiseni, emäntäni! tahdotteko, tahi ettekö tahdo sanoa minulle

missä ne asuvat?"

"Te hupsu mies! miks'ette kysyneet sitä ennen, jos tahdoitte sitä

tietää? Lopettakaa viininne ja tulkaa tänne ovelle. Tässä rahoistanne

takaisin ja kiitoksia käynnistinne vaikk'ette ottaneet paljoa. Tulkaa

tänne ovelle, sanon minä, älkääkä keskeyttäkö minua! Te olette vanha

mies -- voitteko nähdä kahdenkymmenen sylen päähän? -- Vai niin, te

voitte! Älkää närkästykö, -- se ei koskaan tee kenellekään hyvää. No

katsokaa nyt taaksepäin, tietä pitkin, jonne minä osoitan. Te näette

suuren kivikasan? Hyvä. Kiviläjän toisella puolella on pikku ura, -- te

ette voi sitä nähdä, vaan voittehan te pitää muistissa, mitä minä

teille sanon? Hyvä. Te kuljette polkua myöten kunnes tulette erään

joen rannalle; joen vartta pitkin kunnes tulette muutamaan siltaan;

toista jokivartta sitten (kuljettuanne sillan yli) kunnes tulette

vanhan vesimyllyn luo -- oikein kallisarvoinen vesimylly! kuuluisa

peninkulmien päässä ylt'ympäri; taideniekkoja kaikista maailman ääristä

tulee alinomaa sitä piirustamaan! Oh! miten olette käyneet hätäiseksi

taas! Te ette malta odottaa? Kärsimätön vanha mies, minkälaista elämää

teidän vaimonne mahtaa saada kärsiä, jos teillä on semmoinen! Muistakaa

siltaa! Voi, teidän vaimoparkaanne ja lapsianne, minä säälin heitä --

teidän tyttäriänne erittäin. Pst! pst! muistakaa siltaa, hätäinen vanha

mies, muistakaa siltaa!"

Astuen niin pian kuin saattoi, päästäkseen kuulemasta leski Duvalin

kielen pieksäntää, kääntyi Lomaque kivikasan kohdalla polulle, joka

erosi valtamaantieltä, kulki yli joen ja tuli vanhalle vesimyllylle.

Aivan lähellä sitä oli asuinhuone, -- puinen koruton rakennus, pikku

puutarha edessä. Lomaquen tarkat silmät huomasivat kukkaislavojen

luonnikasta järjestystä ja akkunavaatetten hienoa vaikeutta

huonolasisten pienten ikkunain takana. "Tämä mahtaa olla paikka", sanoi

hän itsekseen, koputtaessaan ovea kepillään. "Minä voin nähdä hänen

kättensä jälkiä ennenkuin astuin yli kynnyksen".

Ovi avattiin. "Pyydän anteeksi, tokkohan kansalainen Maurice --?" alkoi

Lomaque ensihetkellä kun ei selvään nähnyt pimeässä pienessä

etehisessä.

Ennenkuin hän ennätti sanoa enempää, oli hänen käteensä tartuttu, hänen

matkalaukkunsa poisotettu, ja hyvin tuttu ääni huusi: "Tervetullut!

tuhatta, tuhatta kertaa tervetullut, viimeinkin! Kansalainen Maurice ei

ole kotona; vaan Louis Trudaine rupeaa hänen sijaisekseen, ja on

iloissaan, ihastuksissaan, nähdessään vielä kerran parhaimman ja

kalliimman ystävänsä!"

"Minä tuskin teidät tunsin jälleen. Miten olette muuttunut

paremmannäköiseksi!" huusi Lomaque heidän tultuaan asunnon

vierashuoneesen.

"Muistakaa että te näette minun pitkän ajan oltuani tuskista vapaana.

Sen jälkeen kun tänne muutin asumaan, olen mennyt levolle iltasilla

enkä ole peljännyt aamusilla", vastasi Trudaine. Hän meni ulos

etehiseen puhuessaan, ja huusi portailta: "Rosa, Rosa! tule tänne!

Se ystävä, jota hartaimmin olet toivonut saavasi tavata, on

viimeinkin tullut". Hän totteli kehoitusta heti. Hänen tervehdyksensä

suora ystävällinen sydämellisyys, hänen vakaa päätöksensä,

ensimmäisten kysymysten vaihduttua, auttaa vierasta ottamaan päältään

päällysnuttuansa omalla kädellään, hämmenti ja miellytti Lomaquea niin

että hän tuskin tiesi mihin kääntyä, mitä sanoa.

"Tämä panee enemmän koetukselle, hauskalla tavalla, yksinäistä vanhaa

miestä kuin minä" -- hän oli lisätä: "kuin tuo kahvikupin varina

pitämisen odottamaton kohteliaisuus, vuosia takaperin"; vaan muistaen

mitä muistoja tuokin vähäpätöinen seikka voisi herättää, pysähytti hän

itseään.

"Enemmän koetukselle kuin mikä?" kysyi Rosa, taluttaessaan häntä tuolin

luo.

"Ah! minä unhotin, vanhuuden tylsyys jo minua vaivaa!" vastasi hän

hiukan hämillään. "Minä en ole tottunut juuri äskettäin iloon nähdä

teidän herttaisia kasvojanne taas".

Oli todellakin hupaista katsella näitä kasvoja nyt niiden aikojen

perästä, joina Lomaque viimeksi oli ne nähnyt. Vanha kolmen vuoden

levollisuus ei ollut Rosalle voinut tuoda jälleen tuota nuoruuden

suloutta, jonka hän iäksi päiväksi oli kadottanut Hirmun aikana, ei se

kuitenkaan ollut menojaan mennyt jättämättä hyviä jälkiä parantavasta

vaikutuksestaan. Vaikka hänen poskensa eivät olleet saaneet takaisin

nuoruuden pulskeuttaan, että hänen ihonsa nuoruuden hienouttaan, olivat

hänen silmänsä kuitenkin saaneet jälleen paljon entistä sulouttaan, ja

hänen katsantonsa kaiken entisen miellyttävän herttaisuutensa. Mitä oli

jäänyt salaista murheellisuutta hänen kasvoihinsa, ja osoittuvaa

hiljaisuutta hänen käytökseensä, oli jäänyt vahingotta ja vienosti,

enemmän osoittamaan mitä kerran oli ollut, kuin mitä nyt oli.

Näytti kuitenkin siltä kuin jotain menneitten aikojen levottomuutta ja

tuskaa olisi palannut hetkeksi heidän kasvoihinsa, kun Trudaine,

kaikkien istuuduttua, katsoi tutkivasti Lomaqueen ja kysyi: "Tuotteko

mitään uutisia Parisista?"

"En mitään", vastasi hän; "vaan erinomaisia uutisia sen sijaan

Rouenista. Minä olen kuullut, sattumalta, isäntäni kautta, jonka

palveluksessa olen ollut siitä lähtien kuin me erosimme, teidän vanhan

huoneenne virran rannalla olevan vuokrattavana taas".

Rosa syöksähti tuoliltaan. "Oi, Louis, jos me saisimme asua siinä vielä

kerran! Minun kukkaistarhani?" jatkoi hän kääntyen Lomaqueen.

"Viimeinen asukas on hoitanut kaikki-tyyni", vastasi hän.

"Ja laboratorio?" lisäsi veli.

"Jätetty paikoilleen", sanoi Lomaque. "Tässä on kirje, jossa kaikki

erityiset seikat ovat tarkkaan lueteltuina. Te voitte luottaa siihen,

sillä kirje on sen henkilön kirjoittama, jonka toimena on huoneen

vuokraaminen".

Trudaine tutki kirjettä tarkkaan.

"Hinta ei käy yli meidän varain", sanoi hän. Kolmevuotisen

säästäväisyyden perästä täällä, kannattaa meidän antaa jotakin suuresta

hauskuudesta".

"Oi mikä onnen päivä se tulee olemaan kun me tulemme kotiimme taas!"

huusi Rosa. "Olkaa niin hyvä, kirjoittakaa ystävällenne heti", lisäsi

hän, puhuen Lomaquelle, "ja ilmoittakaa meidän ottavamme huoneen,

ennenkuin joku toinen ennättää meidän edellä!"

Lomaque nyykäytti päätään; ja taitettuaan kirjettä tavankäyvästi

entiseen viralliseen muotoonsa, kirjoitti hän muistutuksen sen laitaan

vanhaan viralliseen tapaansa. Trudaine huomasi tämän ja tunsi sen

muistuttavan menneitä murheen ja kauhun aikoja. Hänen kasvonsa kävivät

taas totisiksi, sanoessaan Lomaquelle: "Onko nämät hyvät uutiset

todellakin kaikki mitä teillä on tärkeätä meille kerrottavaa?"

Lomaque mietti epäillen ja väänsihe tuolillaan. "Mitä muuta uutta

minulla on, se ei pahene jos vähän odottavatkin", hän vastasi. "Minä

mielelläni tekisin ensin muutamia kysymyksiä sisarenne ja teidän

suhteista. Te ette paheksu että minä palajan vähäksi hetkeksi niihin

aikoihin, jolloin viimeksi toisiamme kohtasimme?"

Hän käänsi itsensä tällä kysymyksellä Rosaan, joka vastasi kieltävästi;

vaan hänen äänensä näytti muuttuvan lausuessaan tuon yhden sanankin

"Emme". Hän käänsi kasvonsa toisaanne puhuessaan; ja Lomaque huomasi

hänen kätensä vapisevan kun hän otti jonkun työn lähellä olevalta

pöydältä, ja äkkiä ryhtyi siihen.

"Me puhumme niin vähän kuin mahdollista niistä ajoista", sanoi

Trudaine, katsoen tarkoittavaisesti sisareensa; "vaan meillä on

muutamia asioita teiltä kysyttävänä, vuorostamme; niin että niistä

ajoista puhuminen tällä kertaa on välttämätön. Teidän äkillinen

katoamisenne tuon kauhean vaarallisen ajan ratkaisevana hetkenä ei ole

tullut meille täydellisesti selitetyksi. Tuo pikku ilmoitus, minkä

jätitte, auttoi meitä arvaamaan mitä oli tapahtunut, enemmän kuin sitä

ymmärtämään".

"Minä voin sen helposti selittää nyt", vastasi Lomaque.

"Hirmuhallituksen äkillinen kukistus, joka oli pelastusta teille, oli

perikatoa minulle. Uusi tasavaltainen hallitus oli anteeksiannon

hallitus muille paitsi Robespierren hännälle, niin puheenpartena

silloin oli. Jokaista miestä, joka oli ollut niin jumalaton tahi niin

onneton että oli sekaantunut, vähimmässäkään määrässä, hirmuhallinnon

koneistoon, uhattiin, ja oikeudella, Robespierren kohtalolla. Minä,

muitten kanssa, jouduin tämän kuoleman-uhkauksen alaiseksi. Minä

ansaitsin kuolla ja olisin nöyrästi käynyt mestattavaksi, vaan teidän

tauttanne. Yleisten asiain menosuunnasta minä tiesin teidän tulevan

vapautetuiksi; ja vaikka teidän pelastuksenne oli sattumusten

aikaansaama, oli minullakin ulkonaisesti osa siinä työssä, tehdessäni

sen mahdolliseksi; ja minussa heräsi halu saada teitä molempia nähdä

taas vapaana omilla silmilläni -- itsekkäinen mielihalu nähdä teitä

elävänä, hengittävänä, todellisena todistuksena sydämeni ainoasta

hyvästä herätyksestä, johon voin tyytyväisyydellä katsella. Tämä toivo

herätti minussa uutta halua elämään. Minä päätin paeta kuolemaa, jos

vaan olisi mahdollista. Kymmenen päivää olin piiloitettuna Parisissa.

Minun sitten onnistui päästä Parisista, ja matkustaa onnellisesti

Sveitsiin, josta minun tulee kiittää muutamia jäännöksiä niistä

tiedoista, joita kokemuksen kautta olin saanut, palvellessani

salapoliisivirastossa. Loppu kertomuksestani on niin lyhyt ja niin pian

kerrottu, että voin sen samalla kertoa. Ainoa sukulainen, jonka tiesin

olevan elossa, oli eräs minun serkkuni (jota en ollut koskaan ennen

nähnyt), joka oli silkkikauppiaana Bernissä. Minä tunkeusin tämän

miehen armolle. Hän huomasi minun asioitsemiskykyni ja että minä siis

voin olla hyödyllinen hänelle ja hän otti minut luokseen. Minä toimitin

mitä hänen vaan teki mieli minulle määrätä tehtäväksi; matkustin hänen

asioissaan Sveitsissä; ansaitsin hänen luottamustaan, ja saavutinkin

sen. Vasta pari kuukautta takaperin minä erosin hänestä; jätin

palvelukseni ainoastaan ruvetakseni, isäntäni omasta kehoituksesta,

hänen poikansa asioitsijaksi, joka myöskin oli silkkikauppiaana,

Chalon-sur-Marnen kaupungissa. Tämän kauppiaan konttorissa olen minä

kirjeenvaihtajana; ja pääsin teitä katsomaan nyt ainoastaan siten, että

otin lähteäkseni erästä isäntäni asiaa toimittamaan Parisiin. Se on

kovaa työtä minun ikäiselleni, kärsittyäni niin paljon maailmassa --

vaan minun kova työni on viatonta työtä. Minun ei ole tarvis kumartaa

joka pennin edestä, jonka pistän taskuuni -- en ole velvoitettu

ilmiantamaan, viekoittelemaan, vainustelemaan toisia ihmisiä

tapettaviksi, ansaitakseni leipäni ja kootakseni siksi rahaa että

kunnialla pääsen hautaan. Minä olen lopettamaisillani huonoa, halpaa

elämää viattomasti viimeinkin. Se on vähäinen asia, vaan se on

kuitenkin jotakin -- ja sekin tyydyttää miestä tällä iällä. Minä olen

onnellisempi kuin ennen, tahi, vähintäin, vähemmin häpeissäni

katsoessani semmoisten ihmisten silmiin kuin te olette".

"Hush! hush!" keskeytti Rosa, pannen kätensä hänen käsivarrelleen.

"Minä en voi sallia teidän puhua itsestänne tuolla tavoin, en edes

piloilla".

"Minä puhuin totisesti", vastasi Lomaque tyyneesti; "vaan minä en tahdo

vaivata teitä enää sanallakaan minusta itsestäni. Minun historiani on

kerrottu".

"Kokonaan?" kysyi Trudaine. Hän katsoi tutkivaisesti, melkein

epäileväisesti, Lomaqueen, kysyessään. "Kokonaisuudessaan?" toisti hän.

"Teidän kertomuksenne on lyhyt, todellakin, hyvä ystäväni. Ehkä olette

unhottanut jotakin siitä?"

Taas Lomaque väänsihe tuolillaan mietteissä.

"Eikös ole vähän kovaa vanhan miehen kärsiä, kun häneltä aina vaan

kysytään, eikä koskaan vastata yhteenkään hänen kysymykseensä?" sanoi

hän Rosalle, hyvin iloisena käytöksessään, vaan katsannoltaan vähän

levotonna.

"Hän ei tahdo puhua, ennenkuin olemme kahden", ajatteli Trudaine.

"Parasta on häntä tyydytellä".

"No, no", sanoi hän ääneen, "ei nurkua. Minä myönnän teidän vuoronne

olevan nyt kuulla meidän kertomuksemme; ja tahdon koettaa parastani

teitä tyydyttääkseni. Vaan ennenkuin aloitan", lisäsi hän, kääntyen

sisareensa, "tahdon huomauttaa, Rosa, että jos sinulla on

talousaskareita toimitettavana tuolla ylhäällä --"

"Minä tiedän mitä tarkoitat", keskeytti Rosa, ottaen äkkiä käsiinsä

työnsä, jonka oli antanut pudota syliinsä; "vaan minä olen vahvempi

kuin luulet; minä voin kuunnella pahinta, mitä voit kertoa, aivan

tyynesti. Kerro vaan, Louis; pyydän, puhu vaan -- minä voin aivan hyvin

jäädä teitä kuulemaan".

"Te tiedätte mitä me kärsimme odotus-aikamme ensimmäisinä päivinä, sen

perästä kun kepposenne oli onnistunut", sanoi Trudaine, kääntyen

Lomaqueen. "Oli, luullakseni, saman päivän iltana, jona me olimme

viimeisen kerran nähneet teidät St. Lazaressa, kun sekavia huhuja

lähestyvästä vallankumouksesta Parisissa ensin alkoi tunkea

vankihuoneemme muurien läpi. Lähinnä seuraavina päivinä osoittivat

vartijaimme kasvot tarpeeksi että nämä huhut puhuivat totta, ja että

Maltteellinen puolue todellakin uhkasi kumota Hirmuhallitusta.

Meillä tuskin oli aikaa toivoa mitään tästä siunatusta muutoksesta,

ennenkuin tuo kauhea uutinen Robespierren onnistumattomasta

itsemurhan-yrityksestä, sitten hänen tuomiostaan ja mestauksestansa,

saapui meille. Vankeushuoneessa syntynyttä hämmennystä tuskin voinee

kuvata. Tutkitut ja tutkimattomat vangit olivat kaikki yhdessä.

Robespierren vangitsemispäivästä lähtien ei mitään käskyjä tullut

virkakunnille, ei kuolemanluetteloa vankihuoneesen. Vanginvartijat,

joita säikytti sinne leviävät huhut, että tirannien alhaisimmatkin

palvelijat tulisivat olemaan vastuun-alaisia ja tulisivat tuomituiksi

hänen kanssaan, eivät koettaneetkaan ylläpitää järjestystä. Muutamat

heistä -- tuo kyttyräselkäinen mies muitten joukossa -- pötkivät

pakoon tykkönään. Epäjärjestys oli niin täydellinen, että uuden

hallituksen asiamiesten tullessa St. Lazareen, vangit olivat nälkään

kuolemaisillaan, kaikkein elämäntarpeitten puutteessa. Huomattiin

mahdottomaksi erityisesti tutkia meidän asioitamme. Milloin olivat

tarvittavat asiakirjat kadonneet; milloin olivat löydetyt asiakirjat

mahdottomat ymmärtää uusille tutkijoille. Niitten oli täytymys viimein

kiirehtiä työstään ja kutsuivat meitä esille tusinoittain. Tutkittuina

tahi tutkimatta, olimmehan kaikki tirannin vangitsemia, olimmehan

kaikki syytetyt salavehkeistä häntä kohtaan, ja olimme kaikki valmiit

tervehtimään uutta hallitusta Ranskan pelastuksena. Yhdeksässä

kymmenestä tapauksesta olivat meidän parhaimmat vapauttamisen

vaatimukset johdetut näistä suhteista. Tallien ja Yhdeksännen

Thermidorin miehet luottivat meihin, koska Robespierre, Couthon ja

St. Just olivat meitä epäilleet. Samoin kuin meitä oli vangittu

epäsäännöllisesti, niin meitä vapautettiin epäsäännöllisesti. Kun

sisareni ja minun vuoto tuli, ei meitä tutkittu viittä minuuttiakaan.

Ei meiltä edes tehty tutkivaa kysymystä; minä luulen että me olisimme

voineet sanoa omat nimemme aivan vaaratta. Vaan minä olin edeltäkäsin

neuvonut Rosaa että meidän tuli ottaa nyt äitimme sukunimi -- Maurice.

Kansalaisina Maurice me siis astuimme ulos vankihuoneesta; sillä

nimellä olemme sittemmin eläneet täällä piilopaikassamme. Meidän

vietetty rauhallisuutemme on riippunut ja tulevainen onnemme riippuu

siitä että meidän pelastuksemme kuolemasta tulee olemaan syvimpänä

salaisuutena meidän kolmen kesken. Eräästä pätevästä syystä, jonka te

voitte täydelleen arvata, ei veli ja sisar Maurice saa tietää mitään

Louis Trudainesta ja Rosa Danvillesta, paitsi että he olivat niitten

satojen uhrien joukossa, jotka mestattiin Hirmuhallituksen aikana".

Hän puhui tämän viimeisen lauseen hienolla hymyllä, ja miehen

katsannolla, joka luulee, vastoin omaa tunnettaan, käyttelevänsä

helposti tärkeätä asiaa. Hänen kasvonsa synkistyivät kuitenkin taas

äkkiä katsoessaan, viimeiset sanat sanottuaan, sisareensa. Hänen työnsä

oli vielä kerran pudonnut hänen polvilleen; hänen kasvonsa olivat

toisaanne, ettei Trudaine voinut niitä nähdä; vaan hän näki ristissä

olevien, polville vaipuneitten käsien vapistuksesta, ja suonien

vähäisestä paisunnasta hänen niskassaan, jota hän ei voinut veljeltään

peittää, että kehumansa vahvahermoisuus oli hänen jättänyt.

Kolmevuotinen lepo ei ollut häntä niin paljon vahvistanut, että olisi

voinut kuulla miehensä nimeä lausuttavan, tahi olla läsnä kun

kuolettavan tuskan ja kauhun viimeisistä ajoista muistutettiin,

kauhistusta osoittamatta kasvoissaan ja käytöksessään. Trudaine näytti

tulevan murheelliseksi, vaan ei kummastuvan siitä mitä hän huomasi.

Viitaten Lomaquelle olemaan vaiti, nousi hän ja otti Rosan päähineen

lähellä olevalta akkunalta.

"No, Rosa", sanoi hän, "aurinko paistaa, suloinen kevät-ilma kutsuu

meitä ulos. Lähtekäämme kävelemään pitkin joen vartta. Miksi me

pitäisimme vanhaa ystäväämme täällä, ahtaassa pikku huoneessa, kun

meillä on peninkulmain avaruudelta kauniita maisemia hänelle näyttää

toisella puolen kynnyksen? Tulkaa! se on petosta Kuningatar Luontoa

vastaan pysyä huoneessa tämmöisenä aamuna".

Vastausta odottamatta pani hän päähineen sisarensa päähän, otti hänen

käsivartensa kainaloonsa, ja niin lähdettiin ulos. Lomaque kulki

totisen näköisenä heidän jäljestä.

"Olen iloinen siitä ett'en näyttänyt kuin loistavaa puolta uutisieni

luettelosta hänen läsnä-ollessa", ajatteli hän. "Hänen sydämensä ei ole

terve vielä. Puheeni olisi kipeästi koskenut häneen, naisparkaan! Minä

olisin taas saattanut hänelle kovan tuskan, ellen olisi pitänyt

suutani!"

He kävelivät vähän aikaa pitkin joen vartta, jutellen mitättömistä

asioista; sitten palasivat asuinhuoneelle. Rosa oli sillä aikaa taas

tullut voimiinsa, ja saattoi hartaudella ja ilokseen kuunnella Lomaquen

lystikästä kuvailua kirjuri-elämästään Chalons-sur-Marnessa. He

erosivat vähäksi aikaa huoneen ovella. Rosa meni huoneen yläkertaan,

josta hänen veljensä oli häntä huutanut alas. Trudaine ja Lomaque

läksivät taas uudestaan kävelemään pitkin joen vartta.

Ikäänkuin suostumuksesta, sanaakaan toisilleen puhumatta, kiiruhtivat

he asuinhuoneen läheisyydestä; sitten seisattuivat äkkiä, ja katselivat

tarkkaavaisesti toistensa silmiin -- katsoivat äänettöminä hetken.

Trudaine puhui ensin.

"Minä kiitän teitä siitä että häntä säästitte", alkoi hän äkkipäätä,

"hän ei ole tarpeeksi vahva vielä voidakseen kuulla uudesta

onnettomuudesta, ellen minä saata hänelle tiedon ensiksi".

"Te luulette siis minun tuovan pahoja uutisia?" sanoi Lomaque.

"Minä tiedän sen. Nähtyäni teidän ensimmäisen katseenne häneen, sen

jälkeen kun olimme kaikki istuutuneet vierashuoneesen, minä tiesin sen.

Puhukaa! ilman pelotta, varomatta, ilman tarpeetonta alkupuhetta.

Kolmen vuoden levollisuuden perästä, jos Jumalan tahto on meille taas

saattaa murhetta, minä voin tyynesti kärsiä koetusta; ja, jos tarpeen

on, voin voimistuttaa häntä myös sitä kärsimään. Sanon uudelleen,

Lomaque, puhukaa suoraa! Minä tiedän uutisenne olevan pahoja, sillä

minä tiedän jo edeltäpäin että uutiset ovat Danvillesta".

"Te olette oikeassa, minun pahat uutiseni ovat uutisia hänestä".

"Hän on saanut ilmi salaisuuden meidän paostamme guillotinin

kidasta --?"

"Ei -- hänellä ei ole aavistustakaan siitä. Hän luulee -- niinkuin

hänen äitinsä, niinkuin jokainen luulee -- teidän tulleenne mestatuiksi

päivänä sen jälkeen kun Vallankumous-oikeus tuomitsi teidät kuolemaan".

"Lomaque! te puhutte varmuudella tästä hänen luulostaan -- vaan te ette

voi olla varma siitä".

"Minä voin, välttämättömimmillä, kauheimmilla perusteilla --

Danvillen omista teoista päättäen. Te olette pyytäneet minua puhumaan

suoraan --?"

"Minä pyydän teitä taas -- minä pysyn siinä! Uutisenne, Lomaque --

uutisenne, ilman muuta sanaa esipuheeksi!"

"Te saatte ne ilman muuta sanaa esipuheeksi. Danville on juuri

naimisiin menemäisillään".

Kun vastaus oli annettu, seisattuivat molemmat joen rannalla ja

katselivat taas toisiinsa. Kuoleman äänettömyyttä kesti hetken. Tämän

hetken aikana kohisi vesi, iloisesti rientäessään kivisessä uomassaan,

erinomaisen kova-äänisesti, lintujen laulu joen varrella olevassa

pienessä metsässä kuului erinomaisen heleältä molempien korvissa. Vieno

tuulen hengähdys, päiväsydämen lämpimyydessäkin, kävi viileästi heidän

poskiinsa, ja kevät-auringon paiste heidän kasvoihinsa oli ikäänkuin

paiste läpi talvisien pilvien.

"Lähtekäämme astumaan", sanoi Trudaine matalalla äänellä. "Minä odotin

pahoja uutisia, vaan en tuota. Oletteko varma siitä, mitä minulle juuri

puhutte?"

"Yhtä varma kuin siitä, että tuo virta vieriää tuossa vieressämme.

Kuulkaa miten minä tulin tämän tietämään, ettekä epäile enää. Viime

viikkoon saakka en tiennyt mitään muuta Danvillesta, kuin että hänen

vangitsemisensa, Robespierren käskystä, oli, asiain muuttuessa, hänen

henkensä pelastus. Hän vangittiin, niinkuin teille kerroin, samana

iltana kuin hän oli kuullut teidän nimiä luettavan kuolemaan

tuomittujen luettelosta vankihuoneen portilla. Hän pysyi vankeudessaan

Temple-linnassa huomaamattomana ulkopuolella eläville valtiollisessa

hämmennyksessä, juuri niinkuin te pysyitte huomaamattomina St.

Lazaressa; ja hän käytti hyväkseen samalla tavalla tuin te tuota

hyvissä ajoin tullutta kapinaa, joka löi kumoon Hirmuhallituksen. Minä

tiesin sen ja tiesin hänen astuneen ulos vankihuoneesta Robespierren

vainottuna uhrina -- ja enemmän kuin kolme vuotta kului ett'en tiennyt

mitään. Kuulkaa nyt. Viime viikolla satuin odottamaan isäntäni,

kansalaisen Clairfait'n, kauppapuodissa muutamia konttoriin vietäviä

papereita, kun muuan vanha mies astui sisään tuoden suljettua pakettia,

jonka hän antoi muutamalle kauppapalvelijalle, sanoen:

"Antakaa tämä kansalaiselle Clairfait".

"Mikä nimi?" sanoi kauppapalvelija.

"Nimi ei ole niin tärkeä", vastasi vanha mies; "vaan jos te tahdotte,

niin voitte sanoa minun nimeni. Paketin toi kansalainen Dubois"; ja

sitten meni ulos. Hänen, nimensä yhteydessä hänen vanhan ulkomuotonsa

kanssa, herätti heti minun huomiotani.

"Asuuko tuo mies Chalons'issa?" kysyin minä.

"Ei", sanoi kauppapalvelija. "Hän on täällä erään meidän hyvän ostajan

palvelijana -- erään vanhan entisen ylimys-rouvan, jonka nimi on

Danville". Hän on käymässä täällä meidän kaupungissa".

"Te voitte kuvitella miten tuo vastaus minua hämmästytti ja oudostutti.

Kauppapalvelija ei voinut vastata muihin kysymyksiin; vaan seuraavana

päivänä olin kutsuttu päivälliselle isäntäni luokse (joka, isänsä

tautta, osoitti minulle erinomaisinta kohteliaisuutta). Huoneesen

tullessani huomasin hänen vaimonsa juuri asettavan pois käsistään

lavendeli-värisen nais-vyöttimen, johon hän oli ollut korko-ompelua

ompelemassa -- hopealangalla, ja minusta näytti viirustelma kypäriltä

ja vaakunakilveltä".

"En ole millänikään vaikka näette mitä työskentelen, kansalainen

Lomaque", sanoi hän; "sillä minä tiedän että me voimme luottaa teihin.

Tämän vyöttimen on eräs ostaja lähettänyt meille takaisin; -- eräs

entinen maastamuuttaja-rouva tuota vanhaa ylimysjoukkoa. Hän tahtoo nyt

saada perheensä vaakunakilven ommelluksi tähän vyöttimeen."

"On se sentään vaarallista tointa näinäkin armollisina demokratillisina

aikoina, eikös ole?" sanoin minä.

"Tuo vanha rouva, -- se teidän tulee tietää", sanoi hän, "on ylpeä kuin

Luciferus; ja onnellisesti päästyänsä takaisin Ranskaan tänä

maltteellisen tasavaltaisuuden aikana, luulee hän rankaisematta

saavansa harjoitella vanhoja hullutuksiaan. Koska hän on ollut

erinomaisen hyvä ostaja meillä, niin katsoi mieheni parhaaksi tyydyttää

hänen tahtoansa, kuitenkaan jättämättä tätä tointa jonkun työvaimon

tehtäväksi. Me emme nyt elä Hirmuhallituksen alla, se on totta; vaan ei

ole kuitenkaan mitään varmuutta".

"Ei ole", minä vastasin. "Pyydän anteeksi, mikä on tuon entisen

maastamuuttajan nimi?"

"Danville", vastasi emäntä. "Hän aikoo koreilla tässä vyöttimessä

poikansa häissä".

"Häissä" huusin minä vallan kuin ukkosen tulen lyömänä.

"Niin", sanoi hän. "Mitä siinä on kummasteltavaa? Sen mukaan mitä minä

olen kuullut, taitaa poika, mies parka, tehdä hyvän naimiskaupan tällä

kertaa. Hänen ensimmäisen vaimonsa vei häneltä guillotini

Hirmuhallituksen aikana".

"Kenen hän aikoo naida?" kysyin minä vielä hengittämättä.

"Kenrali Berthelin'in tyttären. Kenraali on sukunsa puolesta entinen

ylimys niinkuin tuo vanha rouvakin, vaan mielipidettensä puolesta yhtä

hyvä tasavaltainen kuin kukaan muu -- viinaanmenevä, ääneenkiroova

vanha sotilas isolla poskiparralla; joka näpähyttää sormillaan

esi-isilleen ja sanoo kaikkien ihmisten polveutuvan Aatamista, joka oli

ensimmäinen todellinen sanskulotti maailmassa". [Oikeastaan: housuton.

Yhdenvertaisuuden harrastajain nimi ensimmäisen Ranskan vallankumouksen

aikana.]

"Tähän tapaan Clairfait'n vaimo laski leikkiä kaiken päivällisen ajan,

vaan ei puhunut tärkeitä tietoja sen enempää. Minulla kun oli vielä

vanhat poliisivirka-tapani, aloin seuraavana päivänä koettaa saada ilmi

jotakin itse. Kaikki, minkä sain tietää, on seuraava: Danvillen äiti

oleskelee kenrali Berthelin'in sisaren ja tyttären kanssa Chalons'issa;

ja Danvilleä itseään odotetaan joka päivä tulevaksi sinne heitä sieltä

saattamaan Parisiin, jossa naimiskirja tulee allekirjoitettavaksi

kenraalin kodissa. Saatuani tietää tämän ja huomattuani nopsan toimen

nyt vaan auttavan, otin minä, niinkuin jo kerroin teille, isäntäni

asian Parisissa toimittaakseni; kiirehdin lähtöäni; ja pysähdyin tässä

matkallani. -- Vartokaa. En ole lopettanut vielä. Vaikka kiiruhdan niin

paljon kuin voin, en voi sittenkään päästä kunnolla kilpaa ajamaan

hääjoukon kanssa. Matkallani tänne sivuutti meidät eräät vaunut, jotka

kiitivät täyttä vauhtia eteenpäin. Minä en voinut nähdä vaunujen

sisään; vaan ajajan istuimella tunsin vanhan Dubois'n. Hän kyllä

vilahti sivuitseni pölypilvessä, vaan minä olen varma hänestä; ja minä

sanoin itsekseni, mitä nyt sanon teille, ei ole aikaa panna hukkaan!"

"Ei aikaa _pannakkaan_ hukkaan", vastasi Trudaine lujasti. "Kolme

vuotta on kulunut", hän jatkoi, matalammalla äänellä, puhuen enemmän

itselleen kuin Lomaquelle; "kolme vuotta siitä päivästä kun talutin

sisartani vankihuoneen portista ulos, -- kolme vuotta siitä kun lausuin

sydämessäni: minä tahdon olla kärsivällinen, enkä tahdo koettaa itse

kostaa. Meille tehdyt vääryydet huutavat maasta taivaasen; ihmisestä,

joka tekee vääryyttä, Jumalaan, joka parantaa. Kun tilinteon päivä

tulee, olkoon se Hänen kostonsa päivä, eikä minun. Sydämessäni sanoin

minä nämät sanat -- olen ollut niille sanoille uskollinen, olen

odottanut. Päivä on tullut, ja minä tahdon täyttää ne velvollisuudet,

joita se minulta vaatii".

Oli hetken äänettömyys, ennenkuin Lomaque taas puhui. "Sisarenne?"

alkoi hän epäilevästi.

"Ainoastaan siinä suhteessa on aikomukseni epäselvä", sanoi toinen

totisena. "Jos vaan olisi mahdollista jättää hänet tykkänään

tietämättömäksi tästä viimeisestä koetuksesta, ja jättää tämä kauhea

tehtävä minulle yksinään?"

"Minä luulen sen mahdolliseksi", keskeytti Lomaque. "Kuunnelkaa

mitä minä neuvon. Meidän täytyy lähteä Parisiin postivaunulla

huomen-aamulla, ja meidän täytyy ottaa sisarenne mukaan -- huomenna on

vielä aikaa kyllä: ei ihmiset kirjoita naimiskirjoja iltasella,

matkustettuaan pitkän päivän. Meidän täytyy siis lähteä ja meidän

täytyy ottaa sisarenne. Antakaa minun pitää huolta hänestä Parisissa ja

jättäkää myös minun huolekseni hoitaa häntä niin ettei hän tiedä mitä

te olette tekemässä. Käykää kenrali Berthelin'in kotiin semmoisena

aikana, jolloin Danville on siellä (me voimme saada tämän tiedon

palvelijain kautta); astukaa hänen eteensä ilman mitään edelläkäypää

varoitusta; astukaa hänen eteensä kuolleesta nousneena miehenä; astukaa

hänen eteensä kaikkien huoneessa olevien nähden, vaikka huone olisi

väkeä täynnä ja jättäkää äkkihämmästyksen alaisen miehen itseänsä

pettämään ja ilmisaattamaan. Sanokaa vaan kolme sanaa, ja teidän

velvollisuutenne on täytetty, te saatte palata sisarenne luokse, ja

matkustaa hänen kanssaan turvallisesti asuntoonne Rouen'iin, tahi minne

hyvänsä tahdotte, sinä päivänä, jona olette tehnyt hänen kirotulle

miehelleen mahdottomaksi lisätä rikostensa luetteloon mitään uutta

pahaa".

"Te unhotatte Parisiin lähdön kiirettä", sanoi Trudaine. "Kuinka me

selitämme sen, herättämättä hänessä epäluuloa?"

"Uskokaa tämä huoli minulle", vastasi Lomaque. "Palatkaamme huoneesen

heti. Oi! ette te", lisäsi hän äkkiä, heidän kääntyessä takaisin

astumaan. "Teidän kasvoissanne on jotakin, joka meidät pettäisi.

Antakaa minun palata yksinäni -- minä sanon teidän menneenne joitakin

käskyjä antamaan ravintolaan. Erotkaamme nyt kohta. Te rauhoitatte

mieltänne, te tulette entisellenne ennemmin, jos olette yksinänne --

minä tunnen teidät tarpeeksi, tietääkseni sen. Me emme saa kuluttaa

minuuttiakaan selityksiin, minuutitkin ovat kallisarvoisia tämmöisenä

päivänä. Kun te taas voitte kohdata sisartanne, on minulla ollut aikaa

puhua mitä tahdon ilmoittaa hänelle, ja odotan huoneenne edustalla

kertoakseni teille miten on käynyt".

Hän katsoi Trudaineen ja hänen silmissään näytti välkähtävän taas

jotakin tuota entistä pontevaa nerokkuutta, jota huomattiin hänen

ollessaan Hirmuhallituksen virkamiehenä. "Jättäkää se minun

huolekseni", sanoi hän; ja viitaten kädellään läksi hän äkkiä astumaan

asuinhuoneelle päin.

Lähes tunti kului, ennenkuin Trudaine uskalsi häntä seurata. Kun hän

viimein tuli puutarhan portille vievälle polulle, näki hän sisarensa

odottavan huoneen ovella. Hänen kasvonsa näyttivät tavattoman

vilkastuneilta; ja hän riensi pari askelta eteenpäin häntä

vastaanottamaan.

"Oh, Louis!" sanoi hän, "minulla on tunnustus tehtävä ja minun täytyy

pyytää sinua sitä kuulemaan kärsivällisesti loppuun asti. Tiedäppäs,

kun meidän hyvä Lomaque, vaikka hän oli väsyneenä kävelystään, otti

minun pyynnöstäni ensimmäiseksi työkseen kirjoittaa sen kirjeen, joka

meille vakuuttaa tuon vanhan rakkaan kodin Seinen rannalla. Kun hän oli

lopettanut, katsoi hän minuun ja sanoi: 'minä mielelläni tahtoisin olla

läsnä teidän onnellisina palatessanne siihen taloon, jossa teidät ensin

näin'. 'Oi, tulkaa, tulkaa meidän kanssamme!' sanoin minä suorastaan.

'Minun olemiseni ja tulemiseni eivät ole omassa vallassani', vastasi

hän, 'minulla on vapaata aikaa nyt matkustaakseni Parisiin, se on

totta; vaan se aika ei ole pitkä -- jos minä vaan olisin oma herrani'

-- ja sitten hän vaikeni. Louis! minä muistin missä kiitollisuuden

velassa me olemme hänelle; minä muistin ettei voinut löytyä sitä

uhrausta, jota me emme ilollakin tekisi hänen hyväkseen; minä tunsin

hänen lausuvan toivonsa herttaisuuden; ja kenties olin hiukan oman

malttamattomuuteni vaikuttamassa innossa saadakseni taas nähdä

kukkaistarhani ja niitä huoneita, joissa elimme niin onnellisina. Niin

minä sanoin hänelle: 'minä varmaan tiedän Louis'n olevan samaa mieltä

kuin minä siinä, että meidän aikamme on teidän ja että me suurella

ilolla asetamme lähtömme niin että teille jää matkustusaikaa tarpeeksi,

tullaksenne meidän kanssamme Rouen'iin. Me olisimme pahemmat kuin

kiittämättömät --' Hän pysähytti minut. 'Te olette aina olleet hyvä

minua kohtaan', sanoi hän; 'minun ei sovi nyt väärin käyttää teidän

hyväntahtoisuuttanne. Ei! ei! teillä on vielä asioita järjestettävänä

ennenkuin voitte lähteä tältä paikalta'. 'Ei yhtään', sanoin minä --

sillä meillä ei ole, niinkuin tiedät, Louis. 'Miksi ei? tässä on teidän

huonekalustonne ensi aluksi', sanoi hän. 'Muutamia tuolia ja pöytiä,

jotka olemme vuokranneet ravintolasta', vastasin minä; 'meidän ei

tarvitse tehdä muuta kuin jättää avaimemme ravintolan emännälle ja

jättää kirje huoneen omistajaa varten; ja sitten --' Hän nauroi. 'Kun

kuulee teidän noin puhuvan, luulisi teidän olevan yhtä valmiina

lähtemään matkalle kuin minä!' 'Niin me olemmekin', sanoin minä, 'aivan

niin valmiina, asuessamme sillä tavoin kuin tässä asumme'. Hän pudisti

päätään; vaan sinä et pudista päätäs, Louis, siitä olen varma, nyt

kuultuasi koko minun pitkän kertomukseni? Ethän minua moiti, ethän?"

Ennenkuin Trudaine ennätti vastata, katsoi Lomaque ulos huoneen

ikkunasta.

"Minä olen juuri kertonut veljelleni kaikkityyni", sanoi Rosa, kääntyen

sinne päin.

"Ja mitä hän sanoo?" kysyi Lomaque.

"Hän sanoo mitä minäkin", vastasi Rosa veljensä puolesta; "että meidän

aikamme on teidän aikanne -- on parhaimman ja rakkaimman ystävämme".

"Tapahtuuko se siis?" kysyi Lomaque, tarkoittavalla katseella

Trudaineen.

Rosa katsoi levottomasti veljeensä: hänen kasvonsa olivat paljoa

totisemmat kuin hän oli odottanut, vaan hänen vastauksensa päästi hänet

kaikesta epäilyksestä.

"Sinä teit aivan oikein, rakas sisareni, puhuessasi sillä tavoin kuin

puhuit", sanoi hän hiljaisesti. Sitten, kääntyen Lomaqueen, lisäsi hän

kovemmalla äänellä: "se tapahtuu".

SEITSEMÄS LUKU.

Kaksi päivää sen jälkeen kun matkustajavaunut, joista Lomaque oli

puhunut, olivat ajaneet postivaunujen ohitse Parisiin vievällä

tiellä, istui rouva Danville muutaman asuinkerran vierashuoneessa

Grenelle-kadun varrella, kauniissa lystäilys-puvussa. Katsottuansa

suurta kultakelloa, joka riippui hänen kupeellansa, ja huomattuansa

kellon olevan neljännestä vailla kahta, soitti hän käsikelloa ja sanoi

sisään rientävälle palvelusneitsyelle: "minulla on vielä viisi

minuuttia. Lähetä Dubois tuomaan minun suklaatini".

Vanha mies ilmestyi suurella hilpeydellä. Tarjottuansa kupin suklaatia

emännälleen uskalsi hän käyttää puhumis-oikeuttaan, jonka oli saanut

pitkästä ja rehellisestä palveluksestaan, ja lausui vanhalle rouvalle

sievistelypuheen. "Minua ilahuttaa nähdä rouvaa noin nuorennäköisenä ja

niin hyvällä tuulella tänä aamuna", sanoi hän syvästi kumartaen ja

hienolla kunnioituksen hymyllä.

"Luulen minulla syytä olevankin olla hyvillä mielin sinä päivänä, jona

poikani aviosuostumus päätetään", sanoi rouva Danville, miellyttävällä

pään nyykäyksellä. "Haa, Dubois, minä saan elää vielä nähdäkseni häntä

aateliskirja kädessä. Roskaväki on tehnyt pahintaan; tuon kirotun

vallankumouksen loppu ei ole kaukana; meidän sääty-arvo palaa taas

kohta, ja kenellä silloin on parempaa edistyksen mahdollisuutta

hovissa kuin minun pojallani? Hän on jalosukuinen jo äitinsä kautta;

hän tulee jalosukuiseksi myös vaimonsa kautta. Niin, niin, anna hänen

raaka-käytöksisen, innokkaan, vanhan sotilasisänsä olla miten

luonnottomasti tasavaltalaismielinen tahansa, hänellä on nimi, joka on

saattava minun poikani ylimysarvoon. Kreivi D'Anville (D katkomerkillä,

sinä ymmärrät, Dubois)! Kreivi D'Anville, miten kauniilta se kuuluu!"

"Ihanalta, rouva -- ihanalta. Oh! nuoren herrani toinen naiminen alkaa

paljon paremmilla enteillä kuin ensimmäinen".

Tuo muistutus oli onneton muistutus. Rouva Danville kävi sanomattoman

vihastuneen näköiseksi, veti kulmiansa ryppyyn ja nousi kiiruusti

tuoliltaan.

"Oletko mieletön, sinä vanha hupakko?" huusi hän närkästyneenä; "mitä

sinä tarkoitat muistuttamisillasi noista asioista juuri tämmöisenä

päivänä? Sinä aina märehdit tuota asiaa noista kahdesta kurjasta

ihmisestä, jotka mestattiin, niinkuin luulisit minun voineen heitä

pelastaa. Etkö itse ollut läsnä minun ensi kerran kohdatessani poikaani

Hirmun ajan jäikeen? Etkö kuullut minun ensimmäisiä sanojani hänelle,

kun hän kertoi minulle lopputapauksen? Eivätkö ne olleet näin: --

'Charles, minä rakastan sinua; vaan jos minä tietäisin sinun antaneen

noiden kahden onnettoman, jotka antautuivat vaaran alttiiksi minua

pelastaakseen, kuolla, uskaltamattasi henkeäsi heidän pelastuksekseen,

tahtoisin ennemmin puhkaista sydämmeni, ennenkuin koskaan katsoa sinuun

tahi puhua sinulle enää!' -- Enkö sanonut niin? Ja eikö hän vastannut:

-- 'Äitini, minä uskalsin henkeni heidän tähtensä. Ja todistinhan minä

uhraukseni sillä että antauduin vangitsemisen alttiiksi -- minut

vangittiin ahkeroimisieni tähden, ja sitten en voinut enää mitään

tehdä!' Etkös seissut vieressä ja kuullut hänen näin vastaavan,

puhuessaan jalon liikutuksen vallassa? Etkö tiennyt hänen todellakin

olleen vangittuna Temple-linnassa? Uskallatko ajatella että meitä voi

moittia tämän jälkeen? Minä olen sinulle kiitollisuuden velassa,

Dubois, vaan jos sinä rupeat loukkaaviin vapaisuuksiin minun

suhteen --"

"Oh, rouvaseni! Minä pyydän anteeksi tuhat kertaa. Minä olin

ajattelematon; ainoastaan ajattelematon --"

"Vaiti! Ovatko vaununi portilla? -- Hyvä. Ole valmis minua saattamaan.

Sinun herrallasi ei ole aikaa palata tänne. Hän tapaa minut,

suostumuskirjan tekoa varten, kenrali Berthelin'in kodissa kello kaksi

täsmälleen. Seis! Onko paljo kansaa kadulla? Minä en tahdo tulla

roskaväen katseltavaksi vaunuihini käydessäni".

Dubois käydä vaaperti katuvaisen näköisenä akkunan luokse ja katsoi

ulos, emännän astuessa ovelle.

"Katu on melkein tyhjä, rouvaseni", sanoi hän. "Ainoastaan yksi mies,

nainen kainalossa, on seisahtunut ihmettelemään teidän vaunujanne. Ne

näyttävät siivoilta ihmisiltä, sen verran kuin minä voin nähdä ilman

silmilasiani. Ei ne ole roskaväkeä, sanoakseni, rouva, varmaan eivät

ole roskaväkeä!"

"Hyvä. Odota minua tuolla alhaalla; ja ota vähän pientä hopeata

mukaasi; jos nuo siivot ihmiset ehkä ovat sopivia armeliaisuuden

esineitä. Ei muita käskyjä ajajalle kuin ajaa suoraa tietä kenraalin

asuntoon".

Siinä seurassa, joka oli kokoontunut kenrali Berthelinin asuntoon

todistamaan aviosuostumus-kirjan allekirjoitusta, nähtiin, paitse

asianomaisia henkilöitä, muutamia nuoria naisia, jotka olivat morsiamen

ystäviä, ja joitakuita upseereja, jotka olivat olleet hänen isänsä

kumppaneja entisinä aikoina. Vieraat olivat hajonneet kahteen keskenään

yhteydessä olevaan sievään huoneesen -- toista nimitettiin talossa

vierashuoneeksi ja toista kirjastohuoneeksi. Vierashuoneesen oli

kokoontunut notarius, välikirja valmiina mukana, morsian, nuoret

naiset, ja enimmät kenraalin ystävistä. Kirjastohuoneessa toiset

sotilasvieraat huvittelivat biljardin peluulla siksi kun välikirjan

allekirjoittaminen piti tapahtuman; Danville ja hänen tuleva appensa

yhdessä edestakaisin huoneessa; edellinen kuunnellen hajamielisesti,

jälkimäinen kaikella tavallisella innokkaisuudellaan, ja enemmän kuin

tavallisesti käyttäen kasarmillisia täytesanojaan. Kenraalin päähän oli

pistänyt selittää muutamia kohtia avioliittokirjassa sulhaselle, jonka

täytyi, vaikka hän käsitti niiden muodon ja sisällyksen paljoa paremmin

kuin hänen appensa, kuunnella kohteliaisuuden vuoksi. Vanhan sotilaan

vielä ollessa keskellä pitkää ja sekavaa selityspuhettaan, löi

kirjaston uunin otsalla oleva kello.

"Kello on kaksi!" huudahti Danville iloisena, saadessaan jotakin syytä

keskeyttää puhetta välikirjasta. "Kello on kaksi, eikä äitini ole vielä

täällä! Mikä voi häntä viivyttää?"

"Ei mikään", huusi kenraali. "Oletko koskaan tuntenut täsmällistä

naista, poikaseni? Jos me odotamme äitiäsi -- ja hän on semmoinen

raivokas ylimysmielinen, ett'ei hän antaisi meille koskaan anteeksi,

ellemme odottaisi -- emme pääse kirjoittamaan välikirjan alle puoleen

tuntiin. Yhdentekevä! jatkakaamme tätä keskeytynyttä puhettamme. Missä

helvetissä minä olin taas kun tuo kirottu kello lyönnillään meidät

keskeytti? Mitäs nyt, Musta-Silmä, mikä asiana?"

Tämä viimeinen kysymys lausuttiin neiti Berthelinille, joka tällä

hetkellä kiireesti tuli kirjastohuoneesen vierashuoneesta. Hän oli

isohko ja enemmän miehennäköinen nainen, erinomaisen kauniilla mustilla

silmillä, mustalla tukalla, joka kasvoi sangen alhaalla hänen

otsallaan, ja jotakin isänsä lujuutta ja raakamaisuutta

puhumistavassaan.

"Muuan vieras ihminen on toisessa huoneessa, pappa, joka tahtoo teitä

tavata. Minä luulen palvelijoiden käskeneen häntä tänne yläkertaan,

luullen häntä meidän vieraaksemme. Käskenkö minä neuvomaan häntä alas

jälleen?"

"Tuhma kysymys! Miten minä voin tietää? Odota siksi kun olen häntä

nähnyt, neitiseni, ja sitten minä tahdon vastata sinulle". Näin sanoen

kenraali käännähtihe ympäri kantapäällään ja läksi vierashuoneesen.

Hänen tyttärensä olisi häntä seurannut, vaan Danville tarttui hänen

käteensä.

"Voitko olla niin kovasydäminen että jätät minut tänne yksinäni?" kysyi

hän.

"Mitenkäs käy minun hartaille ystävilleni toisessa huoneessa, sinä

itsekäs mies, jos minä jään tänne sinun kanssasi?" tiuskasi neitonen

vastaukseksi, ahkeroiden päästäkseen irti.

"Kutsu ne tänne", sanoi Danville iloisesti, tarttuen hänen toiseen

käteensä.

Neito nauroi ja veti sulhastaan vierashuoneen ovea kohti.

"Tule!" huusi hän, "ja anna kaikkien naisten nähdä minkä tirannin minä

tulen saamaan miehekseni. Tule ja näytä heille mikä uppiniskainen,

järjetön, ikävä --"

Hänen äänensä kävi äkkiä heikoksi, hänen ruumistaan pöyristytti ja hän

meni aivan voimattomaksi. Danvillen käsi oli silmänräpäyksessä käynyt

kuoleman kylmäksi hänen kädessään. Danvillen sormien hetkellinen

kosketteleminen, irroittuessaan kiinnipidostaan, vaikutti kummallisen

väristyksen hänen ruumiisensa kiireestä kantapäähän. Hän katsoi

sulhaseensa kauhistuneena, ja näki hänen silmänsä tuijottavan

vierashuoneesen. Niiden tuijotus oli niin eriskummallinen, liikkumaton,

hirvittävä; hänen kasvojensa muista osista oli tykkönään kadonnut

kaikki hengen-ilmaus, kaikki huomattava elo ja liikunto. Ne olivat

hengetön, eloton naamari -- valkea paperi. Kauhun huudolla hän katsahti

siihen, mihin hän näytti tuijottavan, vaan ei voinut muuta nähdä kuin

tuon tuntemattoman vieraan seisovan keskellä lattiaa vierashuoneessa.

Ennenkuin hän oli ennättänyt mitään kysyä, ennenkuin oli saanut

sanaakaan puhutuksi, tuli hänen isänsä hänen luokseen, tarttui

Danvillen käsivarteen ja työnsi tytärtään raakamaisesti takaisin

kirjastohuoneesen.

"Mene sinne ja ota naiset mukaasi", sanoi hän kiireisellä, kiivaalla

kuiskeella. "Kirjastohuoneesen!" jatkoi hän, kääntyen naisten puoleen,

ja kohottaen ääntään. "Kirjastohuoneesen, kaikkityyni, menkää tyttäreni

kanssa".

Naiset, peljästyneenä hänen käytöksestään, tottelivat häntä suuresti

hämmästyneinä. Heidän kiiruhtaessa kirjastohuoneesen, viittasi hän

notariukselle, että hänen piti seurata heitä, ja sulki sitten molempain

huoneiden välillä olevan oven.

"Pysykää missä olette!" huusi hän vanhoille upseereille, jotka olivat

nousseet seisoalleen. "Pysykää paikoillanne, minä vaadin sen!

Tapahtukoon mitä tahansa, Jacques Berthelin ei ole tehnyt mitään, josta

hänen tarvitsisi hävetä vanhain ystäviensä ja kumppaniensa edessä. Te

olette nähneet alun; pysykää alallanne ja katselkaa loppua".

Puhuessaan astui hän keskelle huoneen laattiaa. Hän ei ollut vielä

jättänyt kaappaustaan Danvillen käsivarresta -- askel askeleelta he

astuivat yhdessä siihen paikkaan, missä Trudaine seisoi.

"Te olette tulleet minun huoneeseni, ja pyytäneet tyttäreni vaimoksenne

-- ja minä olen suotunut antamaan hänen teille", sanoi kenraali,

puhellen Danvillelle tyyneesti. "Te kerroitte minulle teidän

ensimmäisen vaimonne ja hänen veljensä tulleen mestatuiksi kolme vuotta

takaperin Hirmun aikana -- ja minä uskoin teitä. Nyt, katsokaa tuota

miestä -- katsokaa suoraan hänen kasvoihinsa. Hän on ilmoittanut

itsensä minulle teidän vaimonne veljenä, ja vakuuttaa sisarensa elävän

tällä hetkellä. Toinen teistä kahdesta on minua pettänyt. Kumpiko se

on?"

Danville koetti puhua; vaan ei tullut ääntä hänen huuliltaan; hän

koetti vääntää käsivarttaan irti kenraalin kiinnipidosta, vaan ei

voinut irroittaa vanhan sotilaan vakavaa kättä.

"Oletteko peloissanne? oletteko pelkuri? Ettekö voi katsoa häntä

silmiin?" kysyi kenraali, lujemmasti pitäen käsivarresta kiinni.

"Seis! seis!" keskeytti muuan vanha upseeri astuen esille. "Antakaa

hänelle aikaa. Tämä voi olla joku eriskummallinen satunnainen

yhdennäköisyys, joka kyllä voi tämmöisissä oloissa panna miehen pään

sekaisin. Antakaa anteeksi, kansalainen", jatkoi hän kääntyen

Trudaineen. "Vaan te olette tuntematon vieras; te ette ole antaneet

mitään todistusta siitä että olette se, joksi itseänne sanotte."

"Tuossa on todistus", sanoi Trudaine, osoittaen Danvillen kasvoja.

"Niin, niin", jatkoi toinen; "hän näyttää kalpealta ja hämmästyneeltä

kyllä, se on totta. Vaan minä sanon uudestaan -- elkäämme olko

liian hätäisiä: kerrotaan kummallisia tapauksia satunnaisista

yhdennäköisyyksistä, ja tämä voi olla semmoinen!"

Kertoessaan näitä sanojaan, katsoi Danville häneen heikolla,

nöyristyvällä kiitollisuuden katseella, jota saattoi tuskin eroittaa

hänen kalpeissa kauhistuneissa kasvoissaan. Hän kumarsi päätään, mutisi

jotakin, ja viittaili sinne tänne vapaana olevalla kädellään.

"Katsoksa!" huusi vanha upseeri; "katsokaa, Berthelin, hän kieltää

miehen olevan vaimonsa veljen."

"Kuuletteko sen?" sanoi kenraali Trudainelle. "Onko teillä todistuksia,

joilla voitte hänen kieltoansa kumota? Jos teillä on, niin tuokaa ne

esille heti".

Ennenkuin vastausta voitiin antaa, singahti vierashuoneesta etehiseen

vievä ovi äkkiä seljälleen, ja rouva Danville -- hajalla hapsin, kasvot

kalpeina kauhistuksesta, sopivaiset vastaverraksi hänen poikansa

kasvoille -- näkyi kynnyksellä, vanha Dubois ja joukko kummastuneita ja

kauhistuneita palvelijoita takanaan.

"Jumalan tähden elkää kirjoittako! Jumalan tähden tule pois!" huusi

hän. "Minä olen nähnyt sinun vaimosi -- aaveena tahi todellisena, en

tiedä kumpanako -- vaan minä olen nähnyt hänen. Charles! Charles! niin

totta kuin Taivas on yllämme, olen minä nähnyt sinun vaimosi".

"Te olette nähneet hänet ilmeisenä ihmisenä, elävänä ja hengittävänä

samoin kuin näette hänen veljensä tuossa", sanoi vakava, tyyni ääni

palvelijoiden joukosta porraskäytävästä.

"Antakaa sen miehen tulla sisään, olkoon hän kuka tahansa!" huusi

kenraali.

Lomaque kulki rouva Danvillen sivuitse kynnyksen yli. Tämä vapisi hänen

rientäessä ohitsensa; seurasi häntä sitten, tunkien itseään vasten

seinää, muutamia askeleita huoneesen. Hän katsoi ensin poikaansa --

sitten Trudaineen -- sitten taas poikaansa. Hänen läsnäolossaan oli

jotakin, joka sai kaikki vaikenemaan. Äkillinen hiljaisuus valtasi koko

seuran -- hiljaisuus niin syvä, että kirjastohuoneessa olevien naisten

intoinen, säikähtynyt kuiskutus, ja hameiden kova kuhina kuului

suljetun oven takaa.

"Charles!" sanoi hän, hiljaa lähestyen; "miksi sinä katsot --?" Hän

pysähtyi, ja katseli taas poikaansa tuikeammin kuin ennen, kääntyi

sitten äkkiä Trudaineen. "Te katsotte poikaani, herraseni", sanoi hän,

"ja minä huomaan halveksimista teidän katseessanne. Millä oikeudella te

solvaatte miestä, jonka kiitollinen tunne, äitinsä kiitollisuuden

velasta teille, on saattanut häntä panemaan henkensä alttiiksi teidän

ja teidän sisarenne pelastukseksi? Millä oikeudella olette pitäneet

minun poikani vaimon pelasttuksen guillotinista -- pelastuksen, jota

huolimatta kaikesta siitä, minkä minä tiedän sitä vastaan, hänen jalot

ahkeroimisensa auttoivat -- salassa pojaltani? Millä oikeudella, pyydän

saada tietää, on teidän konnamainen salaperäisyytenne saattanut meidät

semmoiseen asemaan, jossa nyt seisomme tässä tämän talon isännän

edessä?"

Trudainen kasvot osoittivat murheen ja säälin tunteita, hänen

puhuessaan. Hän astui muutamia askeleita taaksepäin, eikä vastannut

mitään. Kenraali katsoi häneen innokkaalla uteliaisuudella; ja päästäen

Danvillen kasivarren, näytti aikovan puhua; vaan Lomaque astui esiin

samassa, ja nosti kätensä vaatien huomaavaisuutta.

"Luulen lausuvani kansalaisen Trudainen tahdon", sanoi hän kääntyen

rouva Danvilleen, "jos neuvon tätä rouvaa vähemmin julkisesti vaatimaan

vastausta kysymyksiinsä."

"Kuka te olette, herra, joka otatte huoleksenne neuvoa minua?"

muistutti hän ylpeästi. "Minulla ei ole mitään teille sanottavaa,

paitse että minä pysyn sanoissani ja tahdon vastausta."

"Kuka on tämä mies?" kysyi kenraali Trudaineltä, osoittaen Lomaquea.

"Mies, johon ei voi luottaa", huusi Danville, puhuen kuuluvasti

ensimmäisen kerran, ja heittäen verisen vihan katseen Lomaqueen. "Eräs

Robespierren poliisiasiamiehiä."

"Ja tämmöisenä kykenevä vastaamaan kysymyksiin, jotka koskevat

Robespierren oikeuden-istuimien toimituksia", huomautti entinen

pääpoliisi vanhalla virallisella maltillaan.

"Se on totta!" huusi kenraali; "mies on oikeassa -- antakaa hänen

puhua."

"Ei sitä voi auttaa", sanoi Lomaque, katsoen Trudaineen; "jättäkää se

minun huolekseni -- sopivinta on minun puhua. Minä olin läsnä", jatkoi

hän kovemmalla äänellä, "kansalaisen Trudainen ja hänen sisarensa

tutkinnossa. Ne oli saatettu oikeuden eteen kansalaisen Danvillen

ilmiannosta. Olen varma siitä ettei Danville siihen saakka kun

miesvangin tunnustus selitti asian, tiennyt mitään sen rikoksen

oikeasta laadusta, josta Trudaineä ja hänen sisartaan syytettiin. Kun

tuli tunnetuksi että olivat salaa auttaneet tätä rouvaa pakenemaan

Ranskasta, ja kun Danvillen oma pää siis oli vaarassa, kuulin minä itse

hänen pelastavan päänsä valheellisesti vakuuttamalla tienneensä

Trudainen salahankkeesta jo alusta --"

"Tahdotte sanoa", keskeytti kenraali, "että hän julkisesti istuvan

oikeuden edessä julisti tieten taiten ilmi antaneensa sen miehen, joka

seisoi syytettynä siitä että oli pelastanut hänen äitinsä?"

"Niin sanon", vastasi Lomaque. (Kauhistuksen ja inhon murina kuului

läsnä olevien vieraitten joukosta, tämän vastauksen perästä). "Oikeuden

pöytäkirjat löytyvät vielä todistamassa minun puheeni totuutta", jatkoi

hän. "Mitä kansalaisen Trudainen ja Danvillen vaimon pelastukseen

guillotinista tulee, niin oli se valtiollisten tapausten vaikuttama,

jota todistamaan vielä löytyy henkilöitä elossa, jos tarpeeksi

katsotaan, ja minun tekemäni pienen kepposen, jota on tarpeetonta tässä

nyt kertoa. Ja viimein mitä siihen tulee, että he pelastumisensa

jälkeen eivät antaneet tietoja itsestään, niin pyydän saadakseni

ilmoittaa teille, että asian salassa pitäminen lakkasi samassa kun

tiedettiin mitä täällä oli tapahtumaisillaan; ja ettei se ole ollut

muuta kuin tarpeellista, luonnollista varovaisuutta kansalaisen

Trudainen puolelta. Samanlaisista syistä emme ole tahtoneet saattaa

hänen sisartaan tänne, säästäen häntä kauheasta mielenliikutuksesta ja

vaarasta. Kuka mies, jolla on rahtuakaan tunteellisuutta, tahtoisi

antaa hänen katsahtaakaan semmoiseen aviomieheen kuin tuo?"

Hän katsoi ympärilleen ja osoitti Danvillea lausuessaan tämän

kysymyksen. Ennenkuin kukaan huoneessa ennätti puhua sanaakaan, kuului

hiljainen valitushuuto: "emäntäni! rakas, rakas emäntäni!" ja käänsi

kaikkien huomion vanhaan mieheen Dubois, ja sitten rouva Danvilleen.

Hän oli nojautunut vasten seinää ennenkuin Lomaque rupesi puhumaan;

vaan nyt hän seisoi aivan suorana. Hän ei puhunut eikä liikkunut. Ei

yksikään hänen epäjärjestyksessä olevan päähineensä heleävärisistä

nauhoista edes vavissut. Vanha palvelija Dubois oli polvillaan hänen

vieressään, suuteli hänen kylmää oikeaa kättään, hieroi sitä omien

käsiensä välissä, toistamiseen huudahtaen: "oi, emäntäni, rakas,

rakas emäntäni!" vaan hänen emäntänsä ei näyttänyt tietävän hänen

läsnä-olostaan. Ainoastaan kun hänen poikansa lähestyi muutamia

askeleita häntä kohti, näytti hän äkkiä heräävän tuosta mielentuskan

vaikuttamasta tunnottomuudesta. Silloin hän hiljaa nosti vapaata

kättään ja viittasi häntä pois luotaan. Danville seisahtui ja koetti

puhua. Hän viittasi taas kädellään ja hänen kasvoissaan alkoi liikuntoa

näkyä. Hänen huulensa liikkuivat vähän -- hän puhui.

"Olkaa niin hyvä minulle, herrani, viimeisen kerran, että pysytte

ääneti. Teillä ja minulla ei ole tästä lähtien mitään toisillemme

sanottavaa. Minä olen jalon suvun tytär ja kunnian miehen leski. Te

olette petturi ja väärä todistaja; semmoinen, josta jokainen rehellinen

mies, jokainen rehellinen nainen kääntyy ylenkatseella. Minä kieltäydyn

olemasta äitinne! Julkisesti, näitten herrasmiesten läsnä-ollessa, minä

sanon sen: minulla ei ole poikaa".

Hän kääntyi selin häneen; ja kumartaen toisille huoneessa oleville

henkilöille, menneitten aikojen kaunistelevalla sievyydellä, astui hän

hiljaa ja vakavasti ovelle. Seisahtuen tässä katsoi hän taakseen; ja

hetken teeskennelty mielen lujuus jätti hänet. Heikolla, tukahutetulla

huudolla tarttui hän vanhan palvelijan käteen, joka vielä pysyi

uskollisesti hänen rinnallaan; tämä rupesi häntä pitelemään molemmilla

käsillään ja rouvan pää vaipui hänen olkapäätänsä vasten.

"Auttakaa häntä!" huusi kenraali ovella seisoville palvelijoille.

"Auttakaa häntä ja viekää rouva toiseen huoneesen!"

Vanha mies katsoi epäilevästi emännästään niihin, jotka olivat

auttamassa häntä. Omituisen äkillisen kateuden vallassa pudisti hän

kättään heille. "Kotiin", huusi hän, "hänen täytyy tulla kotiin, ja

minä tahdon pitää huolta hänestä. Pois! te siinä -- ei kukaan saa pitää

hänen päätään muu kuin Dubois. Portaita alas! portaita alas, hänen

vaunujensa luokse! hänellä ei ole jälellä muita kuin minä; ja minä

sanon että hän on saatettava kotiin".

Kun ovi oli sulkeutunut, lähestyi kenrali Berthelin Trudainea, joka oli

seissut äänetönnä ja syrjässä siitä saakka kun Lomaque ensin ilmestyi

vierashuoneesen.

"Minä tahdon pyytää teiltä anteeksi", sanoi vanha sotilas; "koska olen

loukannut teitä pitämällä hetken aikaa epäluuloa teitä kohtaan.

Tyttäreni tähden minä hyvin paheksun ettemme ole jo aikoja sitten

nähneet toisiamme; vaan minä kiitän teitä kuitenkin tulemastanne tänne,

vaikka yhdennellätoista hetkellä".

Hänen puhuessaan tuli muuan hänen ystävistään ja sanoi, koskettaen

hänen olkapäätään: "Berthelin, saako tuo konna lähteä täältä?"

Kenraali käänsihe ympäri kantapäällään heti, ja viittasi

ylenkatseellisesti Danvillelle että hän seuraisi häntä ovelle. Kun

olivat tulleet toisten korvankuuluvilta, puhui hän näin:

"Teidän lankonne on todistanut teidät konnaksi, ja äitinne on

kieltäytynyt teistä, julistaen teidät valehtelijaksi. He ovat

täyttäneet velvollisuutensa teitä kohtaan; ja nyt ei ole minulla muuta

tehtävää kuin myös täyttää velvollisuuteni. Kun mies tunkeutuu toisen

perheesen petollisella mielellä ja saattaa tämän tyttären arvon

vaaran-alaiseksi, niin meillä sotamiehillä on hyvin sievä keino saada

hänet vastuun-alaiseksi siitä. Kello on nyt juuri kolme; kello viisi

olen minä ja eräs minun ystäväni --"

Hän vaikeni ja katseli ympärilleen varovasti, -- sitten kuiskasi hän

muun sanottavansa Danvillen korvaan -- työnsi oven anki ja osoitti

portaita.

"Tehtävämme on täällä toimitettu", sanoi Lomaque, pannen kätensä

Trudainen käsivarrelle. "Antakaamme Danvillelle aikaa lähteäkseen

talosta ja lähtekäämme sitten myöskin".

"Sisareni! missä hän on?" kysyi Trudaine jollakin levottomuudella.

"Olkaa aivan huoleti hänestä. Minä kerron teille enempää kun tulemme

ulos".

"Te varmaan annatte minulle anteeksi", sanoi kenraali Berthelin, puhuen

kaikille läsnä-oleville, käsi kirjastohuoneen ovella, "jos minä jätän

teidät. Minulla on pahoja uutisia saatettavana tyttärelleni, ja

yksityisiä asioita sen perästä toimitettavana erään ystäväni kanssa".

Hän nyykäytti päätään jäähyväisiksi seuralle vanhalla jörömäisellä

tavallaan ja meni kirjastohuoneesen. Pari minuuttia myöhemmin Trudaine

ja Lomaque läksivät talosta.

"Te löydätte sisarenne teitä odottamasta asunnossanne hotellissa",

sanoi jälkimäinen. "Hän ei tiedä mitään, ei ollenkaan mitään, siitä

mikä on tapahtunut".

"Vaan miten hänet tunnettiin?" kysyi Trudaine oudostellen. "Danvillen

äiti näki hänet. Varmaan hän --?"

"Minä ajoin asiaa niin että hän näkyisi, vaan ei näkisi. Meidän entinen

kokemuksemme Danvillesta oli syynä siihen että minä katsoin

tarpeelliseksi tehdä tämän kokeen, ja vanha poliisivirka-tottumukseni

auttoi minua sen toimeen panemisessa. Minä näin vaunujen seisovan

portilla, ja odotin kunnes vanha rouva tuli alas. Minä kävellytin

sisartanne poispäin, kun hän astui vaunuihin, ja kävellytin häntä

takaisin lähitse ikkunaa, kun vaunut läksi ajamaan. Silmänräpäys sen

teki; ja kaikki kävi niin hyvin kuin olin ajatellut. Kyllin jo siitä!

Palatkaa nyt sisarenne luo. Pysykää huoneessanne siksi kun yöposti

lähtee Roueniin. Minä olen jo tilannut valmiiksi teille kaksi paikkaa.

Menkää! ottakaa jälleen haltuunne vanhat huoneenne, ja jättäkää minut

tänne toimittamaan ne asiat, jotka isäntäni on minulle uskonut, ja

näkemään miten Danvillen ja hänen äitinsä asiat päättyvät. Koetan

jollakin tavalla saada aikaa tullakseni sanomaan jäähyväiset teille

Roueniin, vaikka en voisikaan siellä viipyä kauemmin kuin yhden päivän.

Mitä vielä! ei mitään kiitosta. Antakaa kätenne. Minä häpesin sitä

ottaa kahdeksan vuotta takaperin -- nyt voin sitä sydämellisesti

pudistaakin. Tuossa on teidän tienne; tässä minun. Jättäkää minut

silkki- ja satiini-toimiini, käykää te sisarenne luokse ja auttakaa

häntä matkakapineenne järjestämisessä".

*       *       *       *       *

Kolme päivää oli kulunut. On ilta. Rosa, Trudaine ja Lomaque istuivat

yhdessä penkillä, josta Seinen joen kierrosten kaunista maisemaa on

niin hyvä katsella. Vanha tuttu näkö-ala leviää heidän edessään, ihana

kuin ennenkin -- muuttumattomana, ikäänkuin he eilen olisivat sitä

viimeksi katselleet.

He puhuvat keskenään surullisesti ja hiljaisella äänellä. Samat muistot

täyttävät heidän sydämensä -- muistot, joita he pidättävät puheeksi

tulemasta, vaan joiden vaikutuksia jokainen tietää vaistollisesti

toisenkin tuntevan. Milloin johtaa yksi keskuspuhetta, milloin toinen;

vaan puhukoon kuka tahansa, valittuna puheen-aineena on aina, ikäänkuin

yhteisestä suostumuksesta, aine, joka on yhteydessä tulevaisuuden

kanssa.

Ilta alkaa hämärtää, ja Rosa on ensimmäinen nousemaan penkiltä. Veli ja

sisar katselevat toisiinsa salaista liittoa tietävillä katseilla ja

Rosa sanoo Lomaquelle:

"Tahdotteko seurata minua huoneesen", kysyi hän, niin vähällä

viipymisellä kuin mahdollista? "Minulla on jotakin, jota tahtoisin

hyvin mielelläni teille näyttää".

Hänen veljensä odottaa siksi kun hän on niin kaukana ett'ei voi kuulla;

ja kysyy sitten levottomasti mitä oli tapahtunut Parisissa hänen ja

Rosan lähdön jälkeen.

"Sisarenne on vapaa", vastasi Lomaque.

"Kaksintaistelu siis tapahtui?"

"Samana päivänä. Heidän piti ampua molempain yht'aikaa. Hänen

vastustajansa puolusmies vakuuttaa hänen olleen pelosta ravistuneena;

hänen oma puolusmiehensä sanoo hänen päättäneen, huolimatta siitä miten

hän oli elänyt, kohdata kuolemaa urhoollisesti tarjoamalla henkeänsä

sen miehen ensimmäiselle laukaukselle, jota hän oli loukannut. Mikä

näistä on tosi, sitä en tiedä. Se vaan on varma, ettei hän lau'aissut

pistoliansa; että hänen vastustajansa ensimmäinen kuula hänet kaatoi;

ja ett'ei hän sen jälkeen puhunut sanaakaan".

"Ja hänen äitinsä?"

"Vaikeata on saada sieltä tietoja. Hänen ovensa ovat suljetut; hänen

vanha palvelijansa hoitaa häntä hartaimmalla huolella. Lääkäri on aina

läsnä; ja talossa kerrotaan että se tauti, jota hän sairastaa, enemmän

tapailee hänen mieltään kuin ruumista. Enempiä tietoja en saanut".

Tämän vastauksen perästä molemmat pysyivät äänettöminä vähän aikaa --

nousivat sitten penkiltä ja astuivat huonetta kohti.

"Joko teillä on selvillä miten sisartanne valmistaisitte kuulemaan

kaikki mitä on tapahtunut?" kysyy Lomaque, nähdessään lampunvalon

loistavan vierashuoneen akkunasta.

"Minä odotan siksi kuin olemme aivan asettuneet täällä -- siksi kun

palaamisemme ensimmäiset juhlapäivät ovat ohitse, ja jokapäiväisen

elämämme rauhalliset toimet ovat taas alkaneet", vastasi Trudaine.

He astuivat huoneesen. Rosa viittaa Lomaquelle, että hän tulisi

istumaan hänen viereensä ja asettaa kynän ja avonaisen kirjeen hänen

eteensä.

"Minulla olisi viimeinen suosion osoitus teiltä pyydettävä", sanoi hän

hymyillen.

"Toivon, ettei sen pyynnön täyttäminen kovin pitkää aikaa vie", vastasi

Lomaque; "sillä minulla on ainoastaan tämä ilta olla teidän kanssanne.

Huomenaamulla, ennenkuin olette ylhäällä, täytyy minun jo olla matkalla

takaisin Chalons'iin".

"Tahdotteko kirjoittaa nimenne tämän kirjeen alle?" jatkoi Rosa, vielä

hymyillen, "ja sitten antaa se minulle postiin pantavaksi? Louis on

sanellut ja minä olen -- kirjoittanut sen, ja se tulee aivan valmiiksi,

jos te kirjoitatte nimenne loppuun".

"Saanenhan kaiketi lukea sen?"

Rosa nyykäytti päätään suostumukseksi; ja Lomaque luki seuraavat rivit:

"_Kansalainen_. -- Pyydän kunnioituksella saada teille ilmoittaa että

minulle uskottu toimitettavanne Parisissa on toimitettu.

"Minun on myöskin pyydettävä teidän suostumustanne minun luopumiseeni

siitä virasta, mikä minulla on ollut teidän konttorissanne. Teidän

itsenne ja teidän isänne minua kohtaan osoittama ystävällisyys antaa

minulle rohkeutta toivoa että te suosiollisesti otatte tietoonne syyt

minun luopumiseeni. Kaksi minun ystävääni, jotka katsovat olevansa

jossakin kiitollisuuden velassa minulle, tahtovat välttämättömästi että

minä viettäisin loput elämääni heidän kotinsa rauhallisuudessa ja

turvassa. Menneiden vuosien huolet ovat yhdistäneet meidät niin

toisiimme kuin olisimme saman perheen jäseniä. Minä olen koti-elämän

levollisuuden ja onnellisuuden tarpeessa yhtä hyvin kuin kenkään muu,

semmoisen elämän kärsittyäni kuin minä; ja ystäväni vakuuttavat niin

hartaasti täydestä sydämestään valmistavansa vanhan miehen mukavaa

tuolia lietensä ääreen, etten voi saada tarpeeksi lujuutta eroamaan

heistä ja kieltämään heidän tarjoustaan.

"Minä pyydän teitä siis suosiollisesti ottamaan vastaan sen

luopumuspyynnön, jonka tämä kirje sisältää, ja samalla vakuutuksen

vilpittömästä kiitollisuudestani ja kunnioituksestani.

Kansalaiselle Clairfait,

Silkkikauppias.

Chalons-sur-Marne."

Tämän luettuaan kääntyi Lomaque katsomaan Trudaineen ja koetti puhua,

vaan sanat eivät tahtoneet käskien tulla. Hän katsoi Rosaan ja koetti

hymyillä; vaan hänen huulensa ainoastaan vapisivat. Hän kastoi kynän

läkissä, ja asetti sen käteensä. Hän painoi päänsä alas äkisti paperin

yli, ettei Rosa näkisi hänen kasvojaan; vaan vielä hän ei kirjoittanut

nimeänsä. Rosa asetti lempeästi kätensä hänen olkapäälleen ja kuiskasi

hänelle:

"Joutuun, joutuun, olkaa nyt 'Sisar Rosalle' mieliksi. Hänen mieltään

täytyy nyt noudattaa, kun hän on taas palannut kotiinsa".

Hän ei vastannut mitään -- hänen päänsä vaipui alemmaksi -- hän mietti

hetkisen -- kirjoitti sitten nimensä kirjeen loppuun heikolla

vapisevalla käsialalla.

Rosa otti hiljaa kirjeen pöydältä. Muutamia kyyneleen karpaloita oli

paperilla. Pyyhkien niitä pois nenäliinallaan, katsoi hän veljeensä.

"Ne ovat viimeiset, joita hän koskaan on vuodattava, Louis, sinä ja

minä pidämme huolen siitä!"